Клер Лоримър
Дивото цвете

Превод от английски: Цветелина Дечева, Ангел Пачев, 1994

chitanka.info

Пролог
1911 година

На 1 февруари 1911 година почина лорд Рошфорд от имението Рошфорд. Семейният адвокат Ричард Бартолъмю изпрати телеграми до четиримата близки роднини, чието присъствие според него беше наложително. Съмняваше се, че новината, която бе длъжен да съобщи, ще причини скръб някому, въпреки че предчувстваше огромното й въздействие върху семейството. Не можеше обаче да предвиди значителния и дълготраен ефект, който тя щеше да окаже върху живота им.

Първата телеграма, адресирана до лейди Рошфорд, в дома й в Сан Франциско, Калифорния, Съединените американски щати гласеше:

„С най-дълбоко съжаление ви уведомявам, че тази сутрин след фатално падане по време на лов почина лорд Рошфорд. Моля незабавно да дойдете в Англия. Неотложни въпроси изискват вашето присъствие.

Ричард Бартолъмю.“

Втора телеграма със същото съдържание бе изпратена до брата на покойния лорд Рошфорд, Пелам, в къщата му на улица „д’Артоа“, Париж, Франция.

Третата трябваше да бъде получена от директорката на девическия пансион в Норбъри.

„Моля, уведомете Люсиен Рошфорд, че баща й почина снощи. В четири следобед ще дойде кола, за да я вземе.

Подпис: Ричард Бартолъмю, семеен адвокат.“

Четвъртата телеграма, съдържаща много повече информация, бе изпратена до по-големия брат на лорд Рошфорд, Тобаяс — ерген, чийто дом се намираше в близост до този на снаха му в Сан Франциско, Калифорния. Освен формалното съобщение за смъртта на лорд Рошфорд адвокатът бе добавил:

„Моля ви, подгответе лейди Рошфорд, че дъщеря й Люсиен, която тя знае като София, също ще присъства. Преди девет месеца момичето се завърна от Франция и заживя отново с баща си. Следователно лейди Рошфорд трябва да дойде на всяка цена.“

В шест часа същата вечер Ричард Бартолъмю мълчаливо подаде на Люсиен Рошфорд телеграмата, която току-що бе получил, предизвестяваща пристигането на майката, която Люсиен въобще не познаваше.

Първа част
1911 — 1912

Глава първа
Февруари 1911 година

Ричард Бартолъмю отиде до шкафа с картотеката и извади най-дебелата папка. На корицата баща му бе написал с красивия си почерк „Досие на Рошфорд“. Занесе досието на бюрото си и се замисли, като съжаляваше за кой ли път, че баща му не беше жив.

На двадесет и шест години Ричард беше вече компетентен адвокат, но липсата на опит му пречеше да бъде достатъчно уверен в себе си, а семейство Рошфорд бяха най-сериозните клиенти на фирмата. Да бъдеш техен адвокат беше не само чест, но и абсолютна необходимост, тъй като в малкия градец Хавърхърст нямаше възможност за кой знае каква адвокатска практика, която да осигури стабилно финансово положение на фирмата.

С дълбока въздишка Ричард прелисти страниците на досието до 1894 година. Това беше годината, в която се бе родило първото дете на лорд Рошфорд.

14 март. Лейди Рошфорд роди момиче.

15 март. Бебето е кръстено София Люсиен. Умира през нощта и е погребано в църквата „Св. Стефан“, Хавърхърст.

След тези кратки бележки следваха няколко страници, в които бяха описани делови въпроси, свързани с имението. Не бяха регистрирани никакви значими факти до 1899 година.

1 февруари. Лейди Рошфорд роди момче.

2 февруари. Лорд Рошфорд направи завещанието си.

22 декември. Детето е кръстено Оливър Сидрик в църквата „Св. Стефан“.

Нищо особено не се случва до 1903 година, когато лейди Рошфорд се връща от Франция, където е родила момиченце на име Алис Силви. Щастливото събитие е засенчено от изчезването на Рупърт Рошфорд заедно със сина на д-р Форбс, Ейдриън. Последните данни за 1903 година се отнасяха за смъртта и погребението на старата лейди Рошфорд, бабата на лорд Рошфорд.

Ричард Бартолъмю обърна страницата на следващата година, която събуди интереса му. Отново се споменаваше бебето София. Лейди Рошфорд бе посетила тайно бащата на Ричард, за да изрази съмненията си относно смъртта на момиченцето.

„Нямаме основание за подозрения — бе коментирал баща му. — Очевидно лейди Рошфорд е прекалено напрегната. Съмненията й се подхранват от несвързаните приказки на леля й Милдред Рошфорд, която в момента преживява последиците от сърдечен удар. Обясних, че не мога да предприема нищо при такива смътни подозрения.“

Но в началото на следващата 1905 година лорд Рошфорд бе предизвикал следствие и бащата на Ричард бе заминал за Рочестър, за да присъства на делото в съда. Молбата за ексхумация на детския ковчег била удовлетворена и на 14 март баща му бе записал:

„Ексхумацията бе извършена призори. На мястото на трупа намериха тухла. Всички са потресени. Сега случаят е в ръцете на полицията.“

На следващия ден бе записано само едно изречение, съобщаващо за смъртта на Милдред Рошфорд, единствения човек, който според баща му би могъл да разкрие загадката. Месец по-късно в имението умира най-малкият брат — Франсис, вследствие на нещастен случай. Ричард Бартолъмю си спомняше съвсем ясно погребението, въпреки че баща му не бе споделял с него подробности за инцидента. За останалата част от 1905 година досието съдържаше подробни бележки за различните полицейски следствия, за подозренията, че семейният доктор е бил замесен в злощастното изчезване на детето на Рошфорд. Единствените свидетели на предполагаемата смърт на бебето са били д-р Форбс, старата лейди Рошфорд и снаха й Милдред. Но до 1906 година законът не даваше каквато и да е било надежда, че детето може да се намери.

„Тя изчезна безследно и аз се съмнявам, че някога тази мистерия ще бъде разгадана“ — бе написал баща му.

Натъжен, Ричард си мислеше как старецът почина, без да узнае, че София Люсиен се завърна вкъщи на 7 май 1910 година. Питаше се дали наистина бяха минали само девет месеца, откакто го извикаха спешно в имението Рошфорд, за да му съобщят смайващата новина. Ричард затвори досието и осланяйки се единствено на спомените си за онази паметна среща, се опита да подреди мислите си. Първото му впечатление от онзи следобед бе, че лорд Рошфорд е доста пиян. Зачервен, той стоеше с гръб към камината в библиотеката, а мислите му бяха логични само когато говореше за изневярата на жена си и за това как го е напуснала. Ричард и преди бе чувал ревнивите подмятания на клиента си за интимната връзка на лейди Рошфорд с по-големия брат Тобаяс, който я бе последвал в Америка. Лорд Рошфорд искаше Ричард да заведе дело за развод срещу жена му, но адвокатът бе принуден да подчертае, че няма ни най-малко доказателство за изневяра. Нямаше и доказателства, които да подкрепят настойчивите твърдения на лорд Рошфорд, че синът му Оливър и най-малката му дъщеря Алис не са негови деца.

Половин час по-късно Ричард бе научил истинската причина, поради която клиентът му го бе извикал в имението — неочакваното появяване на безследно изчезналата дъщеря София.

Момичето отсъстваше по време на този разговор. По причини, които Ричард по-късно разбра, София бе останала вкъщи само два дни, след което баща й я бе изпратил набързо в някакъв пансион. Малко по малко адвокатът бе успял да изтръгне фактите от пияния си клиент. Детето бе израсло в манастирски приют за сираци във Франция. Как е попаднала там си оставаше загадка. На десетгодишна възраст била изпратена като домашна прислужница при някакъв шапкар в Париж. Според Ричард мисълта, че една Рошфорд е била слугиня, беше достатъчно шокираща, но му трябваха няколко минути, за да осъзнае и повярва на останалите факти от тенденциозния разказ на лорд Рошфорд. София — или както са я наричали там Софи — е била принудена да напусне дома на шапкаря и да започне работа като сервитьорка в някакъв публичен дом, наречен Le Ciel Rouge. Неизбежно тя се издигнала (Ричард се питаше дали по—точната дума не е „пропаднала“) в най-древната професия на света и впоследствие изкарвала прехраната си в този дом, известен с лошата си слава.

Лорд Рошфорд не изглеждаше и наполовина толкова потресен, колкото самият Ричард. Той набързо разсея съмненията на Ричард, като се кълнеше, че момичето изглеждало безсрамно и съвсем открито му каза с какво се е занимавала тя.

„Би могла да прекара остатъка от младините си в оня бардак, ако не е бил този идиот д-р Форбс. Преди четири години му щукнало да отиде и да я намери“ — му бе казал лорд Рошфорд, докато си наливаше още уиски.

Спомняйки си тези думи Ричард, веднага си помисли, че подозренията на баща му са били основателни. Но в онзи следобед бе изразил само тревогата си да не би полицията отново да се намеси, ако се докаже, че Форбс е отвлякъл детето и тогава знатният му клиент щеше да бъде въвлечен в най-противния скандал. Но, както бе отбелязал лорд Рошфорд със забележителната проницателност на човек, изпил половин бутилка уиски — ако не и повече — Форбс е мъртъв и не би могъл да каже как е открил къде се намира София Рошфорд.

„Трябва сами да разрешим загадката — дискретно“ — няколко пъти бе повторил лорд Рошфорд. София казала на баща си, че преди три години Форбс й предложил да я измъкне от унизителната професия като я откупи. Според нея Форбс заминал обратно за Англия, за да вземе парите, които искал работодателят й, но така и не се върнал.

Ричард отвори досието и обърна на страницата, където имаше бележки от споменатата година. За миг възтържествува, когато откри краткия коментар на баща си, че старият доктор е починал същия месец, през който според думите на София тя се е срещнала с него. Нищо чудно тогава, че Форбс не се е върнал да я прибере. Докторът не е разкрил пред нея истинската й самоличност, но подарил на София златен медальон. По ирония на съдбата, медальонът бил счупен и на гърба на снимката, която се намирала в него, били написани имената на Сидрик и Алис Рошфорд, както и датата на сватбата им в Хавърхърст. Със завидна решителност и смелост шестнадесетгодишното момиче спестило достатъчно пари, за да замине за Англия и да открие родителите и семейството си.

„Тя пристигнала в Хавърхърст преди три дни — бе завършил разказа си лорд Рошфорд. — Викарият погледнал в регистъра и на следващия ден тя стоеше на прага ми — същия ден, в който майка й замина за Америка.“

„Имате ли доказателство, че момичето е ваша дъщеря?“ — тревожно бе попитал Ричард.

Но лорд Рошфорд не се и съмнявал в обратното по една-единствена причина — София била копие на майка си — само цветът на очите й бил различен.

„Очите й приличаха на тези на сестра ми Дороти или на Рупърт — бе заявил твърдо лорд Рошфорд. — Сигурен съм, че тя е моя дъщеря, Бартолъмю, а сега искам ти да го докажеш. Има и още една улика, която би могла да ти помогне — манастирът, в който е била София, се намира сравнително близо до провинциалната къща на покойната ми леля Люсиен Шевалие в Епърни. Може би си спомняш, че баба ми е французойка и леля Люсиен е нейна племенница. Подозирам, че баба ми е имала пръст в цялата тази история и имам намерение да разбера наистина какво се е случило.“

В началото Ричард се бе чудил защо лорд Рошфорд е отпратил дъщеря си толкова бързо, но след като получи представа за външния вид на момичето, разбра причината за прибързаното решение на клиента си. „Не само, че беше облечена като проститутка, но и говореше като такава — бе изсумтял недоволно лорд Рошфорд. — Не исках слугите да започнат да говорят. Докато се усетим и клюките щяха да тръгнат из селото. Казаха ми, че този пансион е известен с доброто възпитание, което дава на момичетата. Учат ги да говорят и да се държат като млади дами. Там отивали и много деца от новозабогателите фамилии, които се надявали да се издигнат в обществото, като оженят дъщерите си за благородници. София може да остане там, докато я превъзпитат. В края на краищата тя произхожда от добро семейство и като изключим дрехите и грима по лицето й, тя има вид на момиче с добри обноски. Много е нежна и хубава. Щом като завърши образованието си в училището, тя може да поеме управлението на имението Рошфорд, особено след като жена ми ме напусна.“

Ричард бе изразил мнението си, че лорд Рошфорд би трябвало да уведоми жена си, че дъщеря им се е появила. Но клиентът му не се вслуша в предложението. Огорчен и злопаметен, той твърдо бе решил да държи лейди Рошфорд в неведение и Ричард нямаше законното право да настоява за обратното.

На следващия ден Ричард отново бе извикан в имението и му бе наредено да открие липсващите части от загадката. Той веднага замина за Франция, въоръжен с една избеляла снимка на покойната Милдред Рошфорд и с малък портрет на Уилоу лейди Рошфорд, нарисуван, когато е била съвсем младо момиче.

„София е копие на майка си — му бе казал лорд Рошфорд. — По този портрет могат да познаят момичето.“

Не му отне много време да потвърди историята, която бе разказала София. Игуменката от манастира разпозна леля Милдред и каза, че точно тя бе завела детето в пансиона за сираци, въпреки че се бе представила като мис Бересфорд — очевидно името бе измислено. Но нишката към миналото спираше дотук и Ричард се бе върнал при клиента си, без да намери отговор на въпросите как и защо бебето е било отвлечено от майката и изпратено във Франция.

По една щастлива случайност Ричард Бартолъмю бе помолил лорд Рошфорд да прегледа още веднъж вещите на баба си, за да се увери, че наистина не съществуват други улики към тази мистерия. Сред войнишките писма от съпруга си, които старата дама бе запазила, те намериха и едно друго — от някакъв френски свещеник, отец Матю. Именно то се оказа липсващото парченце от загадката. Беше от октомври 1896 година и съдържаше следното:

„Вашите най-щедри помощи за църквата и за приюта за сираци пристигнаха благополучно заедно с писмото ви. Убеден съм, че не е нужно да ви напомням, скъпа лейди Рошфорд, колко силно желая да ви помогна в разрешаването на този деликатен проблем. Мога да ви уверя, че ще се намери място за детето в манастирския приют за сираци, където ще се грижат за нея при пълна анонимност. Напълно разбирам желанието ви да предпазите името на знатния ви род от слуховете за ненормалното развитие на детето и ще мълча до гроб, тъй като пазя в тайна изповедите ви…“

Имаше още няколко надути фрази и изрази на благодарност, както и една квитанция от чек за петстотин лири — сума, която накара лорд Рошфорд да подсвирне от изненада.

„По дяволите, това са прекалено много пари, за да купиш нечие мълчание“ — бе възнегодувал той.

„Но защо, сър? — се бе заинтересувал Ричард. — Защо е било нужно баба ви да премине през толкова трудности, за да скрие бебето?“

Лорд Рошфорд бе свил рамене и бе обяснил: „Беше се вманиачила на тема лудост. Майка ми почина от меланхолия, а преди това е имало две момиченца, които са починали според тогавашната диагноза вследствие на «нервни припадъци». Последното дете на майка ми, сестра ми Дороти, имаше някакви деформации. Grandmère смяташе, че съществува наследствена болест по женска линия в рода Рошфорд. Несъмнено тя се е страхувала, че следващото поколение момичета може също да има някакви аномалии. Спомням си, че бебето се роди преждевременно и беше доста грозничко. — Той се намръщи замислено. — Форбс трябва да е помогнал на Grandmère. Той беше слабохарактерен човек и правеше, каквото му кажеше тя. Във всеки случай на мен и на жена ми казаха, че бебето е умряло. В онези дни брат ми Тоби бе разсеял съмненията за лудост в семейството и бе установил, че Дороти е прекарала паралич, а двете момиченца са починали от дифтерит. Като погледна сега дъщеря си, не виждам нищо ненормално в нея. Дори е много хубава.“

Обсебен от мислите си, Ричард постави обратно досието на Рошфорд в шкафа с картотеката. С думите „не виждам нищо ненормално“ лорд Рошфорд сигурно е имал предвид, че момичето няма никакви физически недостатъци. Но начинът й на живот положително беше ужасна и непреодолима пречка. Не можеше да разбере защо лорд Рошфорд не бе обърнал достатъчно внимание именно на този факт. Очевидно той се бе интересувал само как да избегне възможния скандал.

„Не бива да опетняваме доброто име на Рошфорд — все повтаряше той. — Затова реших да наричам момичето с второто му име, Люсиен. Така съществува по-малка вероятност някой да направи връзка със Софи Милър, както всъщност са я наричали във Франция. А що се отнася до баба ми, няма смисъл да хвърляме сянка върху името й, като позволим истината да излезе на бял свят.“

Лорд Рошфорд бе съчинил невероятната история, че бебето е било отвлечено от акушерката, и как, когато тя умирала, си признала истината и така най-после открили къде се намирала Люсиен. Въпреки желанието да угоди на клиента си, Ричард отказа да приеме обяснението, което лорд Рошфорд възнамеряваше да даде на съседите и приятелите си. Според Ричард тази чудовищна клевета граничеше с престъпление и обвиненията, които заслужаваше старата лейди Рошфорд, не биваше да се прехвърлят върху една невинна жена, която не беше вече между живите и не можеше да се защити. Но лорд Рошфорд отхвърли възраженията и категорично нареди на адвоката си да си гледа работата.

Не за първи път на Ричард му се искаше баща му да е жив, за да му даде разумен съвет. Той самият не можеше да направи нищо друго освен да предупреди лорд Рошфорд за законното положение. Не можеше да му забрани да повтаря такава явна лъжа. Сега лордът беше мъртъв и тази сутрин той, Ричард, бе решил на своя глава да уведоми лейди Рошфорд за съществуването на детето й, въпреки нарежданията на клиента си. Когато тя пристигне в Англия, той бе длъжен да й каже и за миналото на дъщеря й — едно изпитание, от което неминуемо се страхуваше. Хрумна му, че би могъл да прехвърли това противно задължение на г-жа Силви Рошфорд, етървата на лейди Рошфорд. За разлика от майката на момичето, тя едва ли би се стъписала толкова от тези скандални разкрития. Ричард погледна часовника си. Наближаваше четири часа. Люсиен Рошфорд скоро щеше да пристигне от пансиона и той трябваше да отиде в имението Рошфорд, за да я посрещне. Обхващаше го ту любопитство, ту безпокойство. Не знаеше какви са чувствата й към мъртвеца, който все още лежеше непогребан в леглото си. Надяваше се момичето да не изпадне в отчаяние от внезапната смърт на баща си. За щастие не беше нужно да й казва, че баща й е бил мъртвопиян, когато е паднал от коня. Семейният лекар, Питър Роуз, не бе счел за необходимо да изтъква друга причина за смъртта освен единствения факт, че лорд Рошфорд си е счупил врата. Но на четири очи бе споделил с Ричард, че черният дроб на лорда бил толкова повреден от алкохола, че е много вероятно при жестокото падане да се е разкъсал и това да е причинило смъртта. В интерес на истината нито Роуз, нито Ричард, нито който и да е било хранеха добри чувства към лорд Рошфорд. И когато жена му го напусна заедно с двете деца и замина за Америка, никой не я обвини. Никой не обвини и най-големия брат, че тръгна след нея. Хората толкова харесваха Тобаяс Рошфорд, колкото ненавиждаха брат му.

Ричард взе от махагоновата закачалка черния си редингот, шапката, ръкавиците от козя кожа и бамбуковото си бастунче. Мислеше си, че ако шофьорът на Рошфорд не обърка пътя, то всеки момент колата щеше да пристигне в имението. Не би било добре, ако Ричард закъснее.

Но все пак той пристигна доста рано. Прислужницата го въведе в библиотеката и го остави с няколко броя на „Илюстрейтид Лондон нюз“ и „Пънч“. След пет минути тя се върна с голям сребърен поднос. Каза му, че госпожица Рошфорд е пристигнала и ще дойде в библиотеката, за да изпие с него един чай. Въпреки че лорд Рошфорд бе обяснил на Ричард колко много дъщерята прилича на майка си, адвокатът все пак бе стъписан от физическата красота на момичето, което влезе в стаята. Тялото й бе деликатно и аристократично оформено, а движенията й — плавни и грациозни. Изящна, със съвършени пропорции, София имаше вид на това, което всъщност не беше — невинно, свежо шестнадесетгодишно момиче, на прага на женствеността. Щом заговори, гласът й бе мелодичен, с лек френски акцент.

Първите думи, които изрече, шокираха Ричард.

— Вие сте Ричард Бартолъмю, адвокатът, нали? Кажете ми, моля, наистина ли завещанието ще се чете чак след погребението?

Със заучен маниер Ричард успя да прикрие изненадата си, породена от директния й въпрос. „В крайна сметка — каза си той — преди по-малко от девет месеца Люсиен Рошфорд дори и не е подозирала за съществуването на баща си.“ Единствено благоприличието изискваше от нея да покаже, че скърби за смъртта на баща си. Като избягваше да й даде точен отговор, той каза:

— Мис Рошфорд, на мен се падна задължението да реша кога да бъде погребението. То е уредено за вдругиден. Чичо ви и леля ви изпратиха телеграма от Париж, че пристигат утре. Чичо ви Тобаяс ще дойде заедно с майка ви от Америка.

Големите теменуженосини очи на момичето, в които до този момент се прокрадваше любопитство, изведнъж проблеснаха и тя навъсено се наведе напред.

— Какво общо има с това майка ми? Може би не ви е известно, мистър Бартолъмю, но баща ми беше съвсем категоричен, когато каза, че името на майка ми не трябва да се споменава в тази къща.

Ричард се изкашля неловко.

— Простете, че ви прекъсвам, мис Рошфорд, но аз съм длъжен да спазя закона, дори това да …ъ-ъ… противоречи с личните чувства на баща ви. Родителите ви не са разведени. Лейди Рошфорд е негова законна съпруга, а сега вече е ваш законен настойник.

Люсиен Рошфорд присви очи, докато се опитваше да възприеме тази новина. Ричард, който седеше от лявата й страна, за миг се стъписа от изражението на младото й фино лице. Явно момичето се бе замислило над думите му. Той, сякаш забравил фактите от миналото на София, беше изцяло завладян от младежката й невинност, която външният й вид излъчваше. В своята благоприлична, закопчана догоре, синя рокля, тя изглеждаше дори на по-малко от шестнадесет години.

— Майка ви е очарователна и изискана жена — добави тихо той. — Сигурен съм, че много скоро ще я заобичате и ще й се възхищавате.

Люсиен присви малките си изящни устни и отметна глава назад, при което пепеляворусата й коса се разпиля.

— Не искам да виждам жената, която е изоставила баща ми — студено рече тя. — Още повече, че никога не бих могла да храня добри чувства към нея, а и очевидно тя не е особено привързана към мен. Откакто съм се върнала вкъщи, тя не си направи труда да дойде в Англия, за да ме види.

Въпреки желанието си, Ричард не можа да прикрие усмивката си и рече:

— Лейди Рошфорд едва ли би могла да бъде обвинявана за този пропуск, тъй като до вчера тя не знаеше за вашето съществуване. Баща ви ми забрани да осведомя майка ви за вашето завръщане. Всъщност никой не биваше да узнае за вашето присъствие, докато не завършите учебната година в Норбъри.

Люсиен сви небрежно рамене.

— Това не прави нещата по-различни — каза тя, като произнасяше „р“ по начин, който съвсем не съответстваше на френския й акцент. — Мисля, че идването й в Англия е загуба на време. Аз ще се подчиня на желанията на татко и няма да я допусна до моята къща.

Този път младият адвокат не сдържа нетърпението си.

— Мис Рошфорд, боя се, че сте се заблудили дълбоко, ако смятате, че това ще бъде ъ-ъ… вашата къща. Вашият по-малък брат Оливър ще стане новият лорд Рошфорд.

Погледът на момичето изразяваше пълно недоверие. Люсиен изглеждаше истински развеселена, разсмя се звънко и рече:

— Вие сте се заблудили, мистър Бартолъмю. Татко ми обеща, че аз ще стана негова наследница, ако се науча да се държа като истинска дама. Каза, че ще остави имението Рошфорд, слугите, всичко под мое ръководство. Той ми обеща.

Смутен, с леко зачервени страни, Ричард извърна очи от нейния изпитателен поглед.

— Съжалявам, че трябва да ви разочаровам, мис Рошфорд, но очевидно е станало някакво недоразумение. Убеден съм, че волята на баща ви е била, когато завършите училище да се върнете тук, да поемете тази къща и да бъдете нейна домакиня. Ако я нямаше лейди Рошфорд, това би било естествен и разумен план. Но виждате ли, имението е извън контрола на лорд Рошфорд. То се пада по право на най-големия наследник от мъжки пол. В случая това е Оливър. Ако не съществува такъв, тогава титлата и имението се полагат на най-големия брат на баща ви. Разбирате ли?

Момичето рязко се изправи. Бледите й бузи пламтяха от гняв, от очите й хвърчаха искри:

— Тъй като вие сте човек на закона, мистър Бартолъмю, аз съм длъжна да ви повярвам, но това е непоносимо, intolerable — повтори тя на френски. — Баща ми ме е излъгал… измамил. И той е като другите мъже — не може да му се вярва. И като се замисля, как можах точно аз, която знам най-добре, да му се доверя.

Неочаквано тя избухна в сълзи. Ричард бързо се изправи и в следващия момент момичето се хвърли в прегръдките му, като неутешимо плачеше на рамото му.

— Моля ви, моля ви, успокойте се — смутен и объркан каза той. Още повече, че близостта на тялото й бе започнала да влияе на чувствата му, които далеч не бяха професионални. Парфюмът й го омайваше и той болезнено усети нежния допир на гърдите й, меката й копринена коса, която докосваше брадичката му. Съвсем внимателно той я настани отново на стола и с въздишка на облекчение седна на почтено разстояние срещу нея.

Люсиен Рошфорд деликатно избърса носа си с фина, дантелена кърпичка, след което се осмели да погледне събеседника си изпод тъмните си влажни мигли.

— Ще ми помогнете, нали? — попита тя умолително. — Ако това, което ми казахте, е истина, то аз нямам нищо свое на този свят. Дори и име… — добави горчиво тя.

— За това поне мога да ви уверя — нетърпеливо каза младият човек. — Вие сте кръстена София Люсиен Рошфорд и името ви е записано в регистъра на църквата. Самият аз го видях с очите си. Мисля, че решението на баща ви да ви нарича Люсиен, при дадените обстоятелства, е доста мъдро и е във ваш интерес. Твърде слаба е вероятността в бъдеще някой да се досети за вашето… Той спря да говори сконфузено, а на мястото на сълзите й се появи закачлива усмивка, която според Ричард беше доста очарователна.

— Няма нужда да се преструвате пред мен — рече Люсиен съвсем искрено. — Знаете ли, мистър Бартолъмю, през последните девет месеца аз доста се… как се казва отегчих от всички тези преструвки. Изгарях от желание да кажа на мис Талбот и на момичетата, че истинското ми име е Софи и че четири години съм работила в публичен дом в Париж, където ме наричаха Перлата.

Ричард се изкашля. Много му се искаше да поговори с нея като приятел, а не като адвокат, но знаеше, че първо трябва да изпълни дълга си. Притеснен, той се наведе напред и каза:

— Никога, в никакъв случай, не трябва да говорите за тези неща, мис Рошфорд. Убеден съм, че баща ви е обяснил как най-голямото достойнство на едно момиче от знатен род е неговото неопетнено име, неговата репутация. Каквото и да се е случило преди — за което вината не е ваша — сега вие сте една Рошфорд. Желанието на баща ви беше да ви въведе като негова дъщеря в обществото и да ви намери достоен съпруг.

Люсиен сви рамене и се намръщи.

— Не знам дали бих искала да ме въведат в „обществото“, но със сигурност нямам никакво желание да се омъжа. Не искам да ставам робиня на някой мъж. Съгласих се с условията на баща си по една-единствена причина — тъй ми обеща тази къща, слугите, коне, карети, всичко, каквото си пожелая. Дори ми обеща да ми купи собствена кола. Затова и понасям с търпение онзи ужасен пансион за възпитаване на млади дами. А сега вие ми казвате, че аз няма да получа нищо от всичките тези неща.

— Бих изневерил на дълга си, ако ви кажа обратното — отвърна Ричард Бартолъмю със спокоен и внимателен тон.

— А този Оливър, който ще стане новият лорд и ще наследи имението, той… той не е ли още малко момче, не е ли още дете?

— Той е на дванадесет години, мис Рошфорд. Сестра ви Алис е по-малка.

Люсиен сви рамене с нехаен жест и продължи:

— Баща ми каза, че те не са негови деца.

Адвокатът нервно преглътна.

— Трябва да ви предупредя, че това твърдение е чиста лъжа. Не бива да споменавате друг път такова нещо, мис Рошфорд. Каквото и да ви е говорил баща ви няма доказателство, че някое от децата е незаконородено, точно обратното. Ако повторите това нещо публично, биха могли да ви осъдят за нанасяне на морална обида и ще трябва да платите няколко хиляди лири обезщетение.

Люсиен отново сви рамене.

— Така! Това променя нещата. Бих искала да узная, мистър Бартолъмю, дали баща ми ми е завещал някаква сума пари.

Прямотата й още повече обезкуражи Ричард. Той смутено отвърна:

— Страхувам се, че ще подходя твърде непрофесионално, ако издам съдържанието на бащиното ви завещание преди погребението.

Люсиен наклони глава настрана и усетила уязвимостта на младия адвокат, го погледна умолително с неспокойните си сиви очи. Той никак не беше безразличен към нея — това тя бе разбрала още в мига на запознаването им. Според нея той беше на двадесет и пет-шест години, доста грижлив и традиционен в маниерите и облеклото си и вероятно все още девствен.

Тя протегна към него ръце и съвсем инстинктивно той ги сграбчи в своите.

— Можем да бъдем приятели, нали мистър Бартолъмю? — каза тя. — Надявам се, че скоро ще станем такива. Аз се чувствам толкова самотна. Имам нужда от истински приятел, комуто да се доверя… и да споделя съкровените си мисли. Убедена съм, че виждате колко много се нуждая от помощта ви в този момент. Дори нямам и баща, към когото да се обърна за съвет.

— Но, разбира се, разбира се, мис Рошфорд. За мен е чест да бъда ваш приятел. Аз… аз разбирам разочарованието ви. Наистина лорд Рошфорд не е трябвало да допусне да си помислите, че ще станете негова наследница. Не смятам, че нарушавам професионалната етика като ви казвам, че баща ви имаше намерение да промени завещанието си, но се страхувам… всъщност той не ми нареди да приготвя друго завещание, в което без съмнение щеше да спомене и вас. Но сега ви умолявам да не се чувствате пренебрегната. Майка ви, чичовците, лелите — всички те ще се погрижат за вас. Трябва да ми повярвате.

— Дори и да е така — каза Люсиен, като направи кисела физиономия — нямам желание да бъда зависима от когото и да е било. Не прося милостиня, мистър Бартолъмю, а търся сигурност.

— Вижте, мис Рошфорд — обади се Ричард, като се опитваше да я успокои — ще ми разрешите ли да ви дам един съвет? Не се безпокойте за бъдещето. Познавам майка ви и въпреки чувствата, които в момента изпитвате към нея, аз съм убеден, че тя ще направи всичко, което е по силите й, за да компенсира недотам щастливото начало на вашия живот. Тя може и да не пожелае да остане в имението Рошфорд и кой знае, може да ви вземе със себе си в Америка. Или пък леля ви Силви може да ви предложи да живеете с нея в Париж. Тя също е много приятна жена, както и леля Дороти. Сега вие имате истинско семейство. Не сте нито самотна, нито изоставена.

— Щом твърдите, че не съм самотна сега, преди да пристигне семейството ми, ще вечеряте ли с мен? — попита го Люсиен по възможно най-чаровен начин.

— Едва ли има по-голямо удоволствие за мен — бързо отговори младият адвокат, — но се боя, че няма да мога да ви направя компания.

Ричард съвсем искрено съжаляваше, че няма да може да остане, защото намираше момичето за много привлекателно. Въпреки ужасните факти от миналото й, които не може да бъдат пренебрегнати, само за около час той бе изцяло запленен от нея. Дълбоко в сърцето си той не допускаше, че тя е способна да продава тялото си на мъжете, които търсеха мимолетно удоволствие. Видът й бе толкова невинен, непорочен и детински.

— Не би било редно да вечеряме тук само двамата. Всъщност това е твърде непристойно…

В очите на Люсиен проблеснаха закачливи искрици.

— Предполагам, че това е едно от досадните нравоучения на мис Талбот! — каза тя и с въздишка добави: — Не можете да си представите колко препоръки и забрани съществуват в списъка на мис Талбот. Честно казано, мистър Бартолъмю, през последните девет месеца доста често се питах дали си заслужава да се подчиняваш на всичките тези скучни правила само за да те смятат за „истинска дама“ и да бъдеш приет за равноправен член във висшите слоеве на обществото.

Тя се изкикоти тихо. Неочаквано изражението на лицето й придоби закачлив, като на непослушно дете, вид, когато каза:

— Горката мис Талбот, почти изпадна в истерия, защото нямаше черна рокля, която да облече, за да почете смъртта на баща ми, а и нямаше време да си купи. Не мисля, че черният цвят ми отива и ми се струва истинско лицемерие да се облека в траур заради баща, когото едва познавам. Знаете ли, че дори не ми разрешаваше да се връщам вкъщи през ваканциите.

Ричард с усилие потискаше съчувствието си и едва успя да си наложи професионален тон, когато отговори:

— Убеден съм, че лорд Рошфорд е действал във ваш интерес, мис Рошфорд. Той смяташе, че ви е нужно време, докато привикнете с начина на живот, който все още ви е твърде чужд.

Усмивката от лицето на Люсиен изчезна. Тя не приличаше вече на дете, а на момиче, което отдавна бе минало шестнадесет години.

— Това, което имате предвид, сър, но казано по доста учтив начин, е, че баща ми се е срамувал от мен и не е искал да общува с мен, докато не ме превъзпитат. Едва тогава той е имал намерение да ме представи като собствена дъщеря, с която се гордее. — Тя повдигна изящните си рамене и добави на френски — Tant pis! Кого го интересува какво е чувствал старият глупак. Не мисля, че е бил особено привързан към мен, въпреки че, ако беше жив, аз сигурно щях да го обичам. Толкова често съм си мечтала да имам родители.

Копнежът, с който изрече тези думи, се отразяваше в погледа й. Събеседникът й побърза да се намеси:

— Ще разберете, че майка ви е много топъл и сърдечен човек, уверявам ви.

— Баща ми каза, че тя е студена, жестока и безчувствена. Той би трябвало да я познава по-добре от вас, мистър Бартолъмю. Тя се е отнесла жестоко с баща ми, нали?

За пореден път младият адвокат се опита да отговори професионално.

— Трябва да попитате лейди Рошфорд за миналото — каза той, като се стараеше да се измъкне. — Аз съм тук, за да обсъдим сегашните събития. Чичо ви и леля ви пристигат от Париж утре сутринта и аз ще уредя формалностите по погребението с тях.

Момичето отново се натъжи.

— Не е ли странно, че имам роднини в Париж, които никога не съм виждала! Този чичо Пелам, както го наричате, той ли е по-големият брат на баща ми?

— Не, Тобаяс е най-големият брат Рошфорд. Той живее в Сан Франциско, недалеч от дома на майка ви. Има и още един брат — Рупърт. Той живее в Европа и доста пътува. А леля ви Дороти сега е мисис Джеймс Макгил. Има малко бебе момиченце и живее в Западна Англия. Несъмнено щом пристигне майка ви, те веднага ще дойдат тук.

— Според думите ви това ще стане след две седмици, нали?

Ричард Бартолъмю кимна.

— Лейди Рошфорд, чичо Тобаяс и двете деца пътуват от Ню Йорк с „Карпатия“. Сигурно сте много нетърпелива да се запознаете с брат си и сестра си, мис Рошфорд. Те са много симпатични деца и са добре възпитани.

Стаята се изпълни със смеха на Люсиен.

— За разлика от мен, нали, мистър Бартолъмю. И не отричайте, защото всеки ден слушам критичните думи на мис Талбот. О, да, много е лесно да говоря правилно, да нося подходящи дрехи, да имам изискани маниери на масата и прилично държание. Това, което не мога да се науча, е непрекъснато да се съобразявам. Разбирате ли какво имам предвид? Не бива да говоря това, което мисля, нито да се смея, когато ми е забавно, нито да се разсърдя, когато съм обидена. През цялото време трябва да потискам истинските си чувства и да се преструвам… винаги, винаги да се преструвам. C’est très ennuyant! Не ми доставя удоволствие да бъда дама.

Въпреки желанието си, Ричард се усмихна.

— Предполагам, че съществуват доста ограничения, но… скоро това ще стане навик, мис Рошфорд. Не бива да забравяте, че сте родена в знатен род и благородническата титла ви се пада по право. И вашият вид, ако мога така да се изразя, издава истинския ви произход.

При този комплимент лицето на Люсиен доби благо изражение.

— Вярно е, че в Le Ciel Rouge Мадам и момичетата често ме наричаха „Херцогинята“, без да знаят истинския ми произход. Но така или иначе, мистър Бартолъмю, не намирам този процес на превъзпитание за особено лесен и привлекателен. Аз се съгласих само защото това беше условието на баща ми, за да се завърна тук като негова дъщеря. Жестоко е, че трябваше да премина през такава досада и накрая да разбера, че едно дете ще наследи тази огромна къща и целия капитал на баща ми.

Този път Ричард Бартолъмю изневери на професионализма си и попита тихо:

— Мис Рошфорд, нима искате да ме убедите, че предпочитате да живеете… както… преди… — Целият пламнал от смущение, той прекъсна мисълта си.

Както и се очакваше, съвсем бързо Люсиен отново заприлича на палаво дете.

— О, не знам… в много отношения аз изпитвах наслада от начина си на живот. Бях приятелка с всичките момичета, а Мадам ми беше като майка. Тя винаги се грижеше някой да не ни нарани и съвсем справедливо ни плащаше… — Тя не се доизказа, щом зърна ужасеното изражение по лицето на събеседника си. — Но аз не очаквам от вас да ме разберете — продължи тя. — Вие винаги сте водили почтен, безопасен, със строго определени правила живот. Вие не знаете какво значи да си беден, бездомен, нещастен и лишен от сигурност. И не се безпокойте за мен… Аз няма да разкажа на другите нищо за това. Честно казано, за мен е голямо облекчение, че не трябва да се преструвам пред вас, както правя в пансиона, че досега съм живяла в манастир!

Адвокатът тенденциозно мълчеше. Не беше негова работа да й обяснява, че който и да е млад мъж, независимо колко е пленен от красотата й, би се ужасил от небрежния тон, с който тя разказваше за потресаващия си начин на живот през последните четири години. Колкото по-бързо майка й пристигне от Америка и се погрижи за нея, толкова по-добре! Той се чувстваше напълно безсилен.

— Сигурно сте уморена от пътуването? — попита той нервно. — Ще ви оставя да си починете. Слугите ще се погрижат за вас, а утре сутринта ще пристигне леля ви Силви. Утре следобед пак ще намина.

Едва, когато се изправи да си вземе довиждане, Ричард забеляза, че и двамата не бяха докоснали чая си, и за срам и позор съвсем беше забравил лорд Рошфорд, докато разговаряше за бъдещето с прелестната дъщеря на покойния си клиент. Без да изпитва подобно чувство за вина, Люсиен чаровно му подаде ръка.

— С нетърпение ще чакам да се обадите утре, мистър Бартолъмю. В края на краищата вие сте единственият ми приятел и ще ви бъда много признателна, ако успеете да убедите роднините ми, че баща ми е постъпил доста непочтено с мен, като е нарушил обещанието си. Богат човек като него не бива да изоставя дъщеря си. Разчитам на вас да ми уредите някаква сума от наследството.

Тя изправи гордо глава и продължи:

— Разбирате навярно, че нямам желание да завися от благодеянието на роднините си. Нито пък ще прося милостиня от някой мъж.

Докато държеше малката й нежна ръка в своята, Ричард Бартолъмю не можеше и да си представи, че това някога ще стане. По-скоро мъжете биха просили и молили за една усмивка, целувка или една-единствена нежна думичка от чувствените устни на малката Люсиен.

Глава втора
Март 1911 година

Двете жени сърдечно се прегърнаха, а Пелам и Тобаяс Рошфорд се спогледаха над главите им и се усмихнаха снизходително.

— Силви броеше часовете! — рече Пелам и на красивото му лице грейна усмивка, когато се ръкува радушно с брат си. — Радвам се да те видя, старче. Добре изглеждаш!

— Ти също! — отвърна Тоби, като погледна брат си над очилата.

Пелам насочи вниманието си към високата, елегантна жена, която стоеше до Силви. Целуна я по двете бузи, според френския обичай, и отстъпи назад, за да я огледа.

— Красива, както винаги, ако не и повече! — отбеляза той.

Уилоу му се усмихна приятелски.

— Ако изглеждам добре, то е защото съм щастлива — обясни тя простичко. За един миг сянка премина през лицето й. — Знам, че е ужасно да говоря така, когато горкият Роуел само преди няколко дни си отиде от нас. Но, Пелам, би било истинско лицемерие да се преструвам на тъжна, след като най-после ще видя моето малко момиче. Къде е тя? Добре ли е? Нямам търпение да я видя!

Пелам хвърли бърз поглед към жена си. Тъй като Силви беше най-близкият човек на Уилоу и двете се разбираха като истински сестри, Пелам се бе споразумял с жена си тя да разкрие на етърва си нещастното минало на Люсиен.

— Хайде да идем в гостната, cherie! — подкани я Силви. Тъмните й очи изгубиха обичайния си блясък, когато забеляза поруменелите страни на Уилоу. — Има много неща, за които трябва да ти разкажа. Видях Люсиен да отива на пазар заедно с прислужницата ми, така че разполагаме с достатъчно време, преди да я видиш.

Уилоу свъси намръщено вежди. Тя погледна към Тоби, който стоеше до нея, но срещна само недоумение в очите му, после пак извърна поглед към закръглената приятна фигура на етърва си.

— Люсиен не е тук, за да се запознае с мен? Не разбирам. Случило ли се е нещо, Силви? За Бога, кое е това толкова важно нещо, заради което трябва да отложа срещата си с нея? Едва ли съм мислила за нещо друго през последните две дълги седмици.

Пелам взе ръката й и нежно я поведе към гостната.

— Силви ще ти обясни всичко, скъпа Уилоу. Имай още няколко минути търпение. — На лицето му се появи усмивка. — И за да те уверя в едно, трябва да ти кажа, че дъщеря ти е изключително красива. Тя удивително прилича на тебе, когато ти беше на нейните години. Като я погледне човек, все едно, че вижда теб, когато за първи път дойде в Рошфорд като годеница на Роуел.

Вече бяха влезли в гостната, където Уилоу бе прекарала толкова много часове от съвместния си живот с Роуел. Нищо не се бе променило, откакто тя напусна този дом преди десет месеца, решена на всяка цена повече да не се върне. Погледът й се спря на стола с високата облегалка, на който обикновено сядаше Grandmère, а горката леля Милдред кръжеше край нея в очакване на деспотичните нареждания на старата дама. А там, от другата страна на камината, беше любимото кресло на Роуел.

За миг стаята се изпълни с призраци, защото точно тук един от слугите бе ударил по-малкия брат на Роуел, Франсис, и бе причинил смъртта му, тъй като момчето падна и си разби главата на мраморната камина. Точно тук, в тази стая, Grandmère бе мъмрила нещастния самотен Рупърт за неестественото му приятелство със сина на д-р Форбс и най-накрая го принуди да замине на война в Египет. Тук нейната зълва Доди бе седяла в инвалидния стол, без да се оплаква и без да се засяга от жестоките упреци на баба си, която я презираше заради недъзите й.

Бавно, Уилоу се опита да заличи спомените от съзнанието си. Сега всичко бе минало и отдавна свършило: Франсис, Grandmère, леля Милдред, Роуел — всички те бяха мъртви. Сега идваше новото поколение Рошфорд, от което най-голяма бе изгубената й дъщеря Люсиен. Странно, че за Уилоу тя си беше София, въпреки че никога не бе имала възможността да я нарича по име.

Почувствал смущението й, Тоби застана до нея, пое топлото й кожено палто, след което се настани до нея на обшитото с брокат канапе и силно стисна ръката й. Тя почувства познатия изблик на любов към него, толкова завладяващ, че всяка друга мисъл бледнееше пред него. Но сега този изблик беше моментен. Дори и близостта на Тоби не можеше да успокои трескавата й възбуда.

— Моля те, не ме дръж повече в напрежение, Силви — каза нетърпеливо Уилоу. — Разкажи ми за Люсиен!

За миг куражът на Силви се стопи. Тя отиде до прозореца и впери замислен поглед в обрулената от вятъра градина. До деня, в който се омъжи за Пелам, преди около четири години, Силви беше млада независима вдовица, със собствени средства, свободомислеща и до известна степен със собствен начин на поведение. През дългите години на не особено щастливия семеен живот на Уилоу и братовчеда на Силви, Роуел, французойката често бе проповядвала желанието за свобода, като се кълнеше, че никога няма да се омъжи повторно. Но в крайна сметка се поддаде на загадъчния, магически чар на Пелам Рошфорд, който беше също толкова безгрижен и голям почитател на забавленията, колкото и тя самата.

Но дори и свободомислещата Силви не успя да превъзмогне шока и стъписването си, когато младият адвокат им разказа за необичайния начин на живот, който бе водила дъщерята на Уилоу. Силви знаеше, че Уилоу ще бъде потресена и безкрайно огорчена, че Роуел е скрил от нея неочакваното завръщане на Люсиен през май. Тъй като Силви познаваше Уилоу много добре, тя бе убедена, че майчината й любов няма да пострада само защото съдбата е повлякла Люсиен в публичния дом. Вероятно Уилоу щеше да изпита съжаление към дъщеря си, а може би и вина за това, че не е открила детето си по-рано, за да го предпази от безпощадната съдба. Но Силви си мислеше, че едва ли любимата й, добросърдечна приятелка би могла да понесе пренебрежението и злобата, която Люсиен изпитваше към майка си. През последните десет дни, преди пристигането на Уилоу, Силви бе направила всичко възможно да заличи щетите, които Роуел бе нанесъл върху съзнанието на дъщеря си. Той бе внушил на момичето не само, че майка й е лекомислена, невярна и неспособна да обича, но и че е прекалено погълната от другите си две деца, Оливър и Алис, и съществуването на Люсиен въобще не я интересува. Никога не е възнамерявала да напусне Америка и да се завърне в Англия, за да се срещне с детето си, което вероятно отдавна е забравила. Силви не успя да убеди Люсиен, че баща й е лъжец; че Уилоу и Тоби са вече на път за Англия и следователно това обвинение отпада. „Ако майка ми идва в Англия, то е защото иска да се убеди, че онова момче, Оливър, ще си присвои наследството, което ми се полага“, бе обяснила Люсиен на леля си с враждебен тон. „Защо не ме остави на мира? Не я искам тук!“

Силви се обърна с гръб към прозореца и погледна безпомощно Уилоу. Уилоу беше уязвима още от деня, в който бе пристигнала в имението, неспособна да прикрива чувствата си всеки път щом отправеше невинен поглед, пълен с възхищение към безразличното лице на Роуел. Много пъти сърцето й бе разбивано и въпреки това тя отново даряваше с любов и доверие онези от членовете на семейство Рошфорд, които имаха нужда от нея; дори и горката нещастна леля Милдред, която Уилоу подозираше, че е замесена в изчезването на бебето.

Възможно най-деликатно Силви започна да разказва историята за миналото на Люсиен и за изненадващото й завръщане.

— Вероятно Grandmère е принудила леля Мили и д-р Форбс да осъществят пъкления й план — обясни тя, като стигна до момента, когато детето е било пратено във френския манастир. — Със сигурност Grandmère е изнудила доктора, защото тя знаеше за ненормалните връзки на сина му Ейдриън с нейния внук Рупърт. Не съм далече от мисълта, че го е заплашила да разкрие връзката на момчетата публично и по този начин го е принудила да й съдейства.

— Докторът поне се е опитал да изкупи вината си, преди да умре — намеси се Пелам. — Той отишъл във Франция, за да открие Люсиен. Ако не беше той, момичето нямаше да притежава златния медальон и никога нямаше да узнае, че семейството й се казва Рошфорд и живее в Англия.

Уилоу въздъхна тежко.

— Ще се опитам да му простя, след като вече Люсиен си е у дома — рече тя. — Но за мен той си остава зъл и порочен човек.

Събрала кураж, Силви продължи разказа си за дните на Люсиен, прекарани при шапкаря, където е била слугиня, за да стигне до онзи ужасен момент, когато момичето е било принудено да работи като сервитьорка в публичния дом в Париж, където се е научила да продава тялото си още на тринадесетгодишна възраст.

— Там са се отнасяли внимателно към нея и в своето невежество тя се е чувствала щастлива — бързо добави Силви, като видя как Уилоу пребледня. — Не е имало кой да й каже, да я посъветва колко погрешен и потресаващ е този начин на живот. Ние с Пелам доста й говорихме за всичките тези години, Уилоу, и може да ти е трудно да повярваш, но тя не чувства никаква вина. Тя не е съзнавала, че върши нещо нередно, защото никой не е поел моралното задължение да я напътства в живота. За нея това е било просто начин да осигури прехраната си, както и единствения дом, който някога е имала.

Очите на Уилоу блестяха от непролятите сълзи, когато тя извика:

— Няма нужда да я защитаваш, Силви. Аз не я обвинявам и никога не бих могла да го сторя. Ще се опитам да компенсирам всичките й злочести години. Отсега нататък тя ще има всичко, каквото си пожелае.

— Не мисля, че е възможно да удовлетвориш най-съкровеното й желание — тихо каза Силви. Тя обясни, че Люсиен се надява да наследи имението Рошфорд. — Вероятно Роуел не е имал намерение да я излъже умишлено — това никога няма да узнаем — но тя се кълне, че той й е обещал да стане негова наследница.

— Адвокатът, Силви и аз обяснихме на Люсиен, че безспорно Оливър е новият лорд Рошфорд — намеси се Пелам. — Казахме й, че той ще живее тук и ще поеме имението, когато стане на нужната възраст, защото това винаги е било право и задължение на най-големия син.

Уилоу кимна и като погледна Тоби, рече:

— Ние обсъдихме този въпрос, преди да тръгнем от Америка. Решихме да се завърнем в Англия и да живеем тук, докато Оливър се ожени. Естествено Люсиен ще бъде част от нашето семейство и ще дели всичко наравно с нас. Споменахте ли й за това?

Силви се протегна и сложи ръката си върху тази на Уилоу.

— В момента Люсиен не е склонна да дели нищо с никого — каза ласкаво тя. — Трябва да й дадеш време, Уилоу. Не очаквай от нея да изпитва същите чувства към теб, брат си и сестра си, каквито ти имаш към нея. За нея ти си един непознат човек и тя не е свикнала да бъде поучавана и възпитавана, както е нормално за момиче на нейната възраст. Тя е една чудновата смесица от дете и жена — може би даже не толкова чудновата, като се има предвид миналото й.

— Дори и да не мога да й дам Рошфорд, мога да я направя щастлива. Сигурна съм в това — извика Уилоу. — О, Силви, трудно може да се понесе всичко това. Дори не искам да си мисля за всички страдания, които е преживяло детето. Истинско чудо е, че е останала невредима от ужасния начин на живот, който е водила. Истинско чудо е, че е успяла да ни намери. Ще видиш, аз ще открия стотици начини, за да я направя щастлива. Тя ще живее тук с нас и може би не е толкова късно да се наслади на пропилените си детски години. Доколкото е възможно, тя ще има всичко, каквото поиска!

— Имате предвид, че в крайна сметка, аз ще получа имението Рошфорд? — Гласът на момичето, застанало на вратата, прозвуча с поразителна чистота.

Луси бе облечена в чисто нов сив костюм. Прислужницата на леля Силви бе убедила момичето колко са подходящи черните кадифени гарнитури по реверите и ръкавите заради траура. На главата си носеше елегантна черна шапка. Луси впери внимателен и изучаваш поглед в роднините си, като наблюдаваше фината русокоса жена, която седеше срещу леля й, как скочи бързо и протегна ръце. Тя предположи, че именно тази жена беше лейди Рошфорд, нейната майка.

— Люсиен! — извика Уилоу. — Мое скъпо, скъпо дете!

Люсиен не мръдна от мястото си. Ни най-малко не се трогна от вълнението, което се прокрадваше в гласа на майка й.

— Не отговорихте на въпроса ми, мадам — студено каза тя. — Правилно ли съм разбрала, че мога да получа имението Рошфорд, ако толкова много го желая?

Уилоу отпусна ръце. Усетил с болка смущението и стъписването й, Тоби се изправи и покровителствено я прегърна през раменете.

— Ще говорим за Рошфорд по-късно — кротко каза той. — Но първо ела да целунеш майка си, Люсиен. Тя отдавна жадува за този миг. Убеден съм, че ти също копнееш да се запознаеш с нея.

Люсиен се колебаеше, а изостреното й съзнание трескаво работеше, докато разкопчаваше черните си кожени ръкавици. Ричард Бартолъмю, леля й и чичо й по различни поводи бяха подчертавали колко вълнуваща ще бъде тази среща с майка й, която според английските закони става неин законен настойник. „И ще бъде така, докато навършиш двадесет и една години“ — я бе осведомил Ричард. „Моля ви, мис Рошфорд, имайте това предвид, тъй като вашето щастие е неизбежно в ръцете на майка ви.“

Люсиен погледна пак към красивата жена, на чието лице бе изписана отчаяна молба. Обхвана я някакво топло и приятно чувство. Досега никой, поне доколкото си спомняше, не бе искал така настойчиво обичта й. Много мъже бяха пожелавали горещо тялото й, но това беше друго… някакво особено усещане, напълно непонятно за нея. Някъде дълбоко в себе си тя изгаряше от желание да хвърли палтото си, шапката, ръкавиците и да се втурне към тази непозната прегръдка. Но далеч по-силно беше внезапното й чувство за власт. То надделя над всички останали емоции. Тази жена имаше нужда от нея, молеше за любовта й. Най-лесно Люсиен би могла да се докопа до това, което иска, като в замяна демонстрира малко привързаност.

Това поне умееше да го прави.

Крайчецът на устните й се изкриви в лека усмивка. От дългите часове на старателни упражнения пред огледалото Люсиен се бе научила какво точно изражение да придаде на лицето си, така че да изглежда съвсем млада, невинна и привлекателна.

Изпод гъстите си, тъмни мигли тя погледна към майка си.

— О, мама! — възкликна тихо тя. — Откога жадувам да те срещна. Ти си най-красивата жена, която някога съм виждала.

Люсиен с горчивина си мислеше, че поне това, последното, бе истина. Приближи се до майка си и потъна в любящата й прегръдка.

Глава трета
Май 1911 година

Люсиен вдигна поглед към сериозното лице на младото, тъмнооко момче, което караше с прът разнебитената стара лодка към островчето насред езерото.

Пролетната утрин беше чудесна и слънчевите лъчи се отразяваха от огледалната повърхност на водата върху нежните и гладки бузи на момчето.

— Слушай, Оливър, ако искаш можеш да ме наричаш Луси — отвърна тя на въпроса му. — Но само ако се закълнеш никога да не ми викаш така пред възрастните!

Оливър Рошфорд смутено въздъхна. След цели три месеца той все още не можеше да възприеме тази чудновата сестра, която неочаквано се бе появила в семейството. Още от първата им среща в деня, когато бе пристигнал от Америка, заедно с мама, чичо Тоби и Алис, той изпитваше много противоречиви чувства към Люсиен. Понякога си мислеше, че тя е почти толкова красива, колкото и майка му и наистина приличаше много на нея. И все пак приликата свършваше дотук. Майка му беше нежна, мила, очарователна и искрена, докато на Люсиен напълно й липсваха тези качества. Тя не полагаше усилия да прикрие пренебрежението и презрението си към него в първите дни на тяхното познанство. Беше изключително трудно за едно дванадесетгодишно момче да осъзнае защо тя го ненавижда, след като едва го познава. Чичо Тоби му бе обяснил, че сестра му се е надявала да наследи имението Рошфорд и е възмутена от дъното на душата си, че именно Оливър е законният наследник, още повече, че той бе все още момче.

Той се стараеше да не забелязва подигравките й всеки път щом се опитваше да се сприятели с нея. Опитваше се да не обръща внимание на нежеланието й да разговаря с него. Бе стигнал до заключението, че всъщност той не я харесва от момента, когато един ден случайно се срещнаха край конюшнята. Тя се опитваше да кара старото му колело, а дългата й пола бе вдигната над коленете. Неочаквано надменното, недружелюбно момиче се бе превърнало в буйна палава лудетина, която избухна в неудържим смях, когато блъсна с колелото Оливър и двамата паднаха в калното езеро за патици. За негово най-голямо учудване Люсиен не беше нито сърдита, нито смутена от калните петна по муселинената си рокля и разчорлената си коса. Колкото пo-угрижен ставаше видът му, толкова повече се смееше тя. Нейна беше идеята да се запали камината в едно от старите неизползвани помещения, а той пък реши да опече малко картофи и двамата станаха добри приятели до момента, в който — и точно това беше загадката — се прибраха вкъщи. Изведнъж тя се нахвърли върху него, като го заплаши, че никога няма да му проговори, ако той разкаже на възрастните за тяхното приключение. И така, отношенията им следваха свой собствен модел. Когато бяха само двамата, Люсиен се държеше като дете и не само, че се включваше с готовност във всяка лудория наравно с Оливър, но и често ставаше инициатор на някоя шега. Оливър не се беше забавлявал толкова добре дори и с най-близкия си приятел Хенри Барат — най-малкият от тримата братя, живеещи в съседното имение. Но в компанията на възрастни Люсиен ставаше студена и сдържана, както в първия ден на тяхното запознанство.

Той неумело изтегли лодката в една плитчина близо до островчето и подаде ръка на Люсиен, за да й помогне да стъпи на сушата. Тя се разсмя, пренебрегна жеста му и грациозно скочи на брега.

— Добре, заклевам се! — каза той и застана до нея. — Но Люсиен… Луси, не виждам никакъв смисъл в това. Бих искал да ми обясниш. Защо не бива да знаят, че сме приятели?

— Защото не искам да знаят, скъпи ми лорд Рошфорд! — отвърна Луси и като се разсмя, дръпна една от черните къдрици на Оливър.

Момчето сви сърдито красивите си устни.

— Знаеш ли, мразя да ми викаш лорд Рошфорд! — каза той с гневен тон.

Но Люсиен не го слушаше. Скочи бързо на крака и хукна към една увесила клони бреза. Преди Оливър да стигне до най-ниския клон, тя вече се бе покатерила на върха, въпреки че дългата й плисирана пола от шотландско каре непрекъснато й пречеше.

— Скъса си полата! — провикна се той. — Обзалагам се, че сега ти се иска да не бъдеш глупаво момиче, а да си облечена с голф като мен.

— Това лесно може да се поправи! — извика Люсиен от върха и в следващия момент покрай Оливър профуча полата, докато тя седеше на един клон, останала по долни гащи, целите във воланчета, и нехайно полюшваше крака, без да я интересува дали момчето няма да се стъписа от тази гледка.

Оливър се ухили.

— Обзалагам се, че ти не би седяла толкова спокойно, ако Джордж или Хауърд бяха наблизо — провикна се той, наслаждавайки се на смеха й, когато тя отвърна:

— С тези четири сестри, които имат, вероятно и тримата братя Барат вече са виждали долни гащи.

Тя слезе на един клон, близо до Оливър, протегна ръка и го погали по косата.

— Не мислиш ли, че те биха се радвали да ме видят така? — закачливо попита тя.

Оливър се изчерви.

— Откъде да знам! Между другото, Хенри ги чул да спорят онази вечер кой от тях най-много ти харесва. Кой ти харесва повече, Луси — Джордж или Хауърд?

Люсиен наклони русата си глава на една страна и очевидно съвсем сериозно обмисляше отговора си.

— Ами, след като ме питаш, Оливър, ще трябва да помисля. Джордж, разбира се, е по-голям — на двадесет и четири години — и един ден ще наследи имението на сър Джон. Така че, ако се омъжа за него, ще стана лейди Барат, нали? Но от друга страна, Хауърд е по-красив и много по-забавен. — Сериозното изражение на лицето й изчезна и тя се разсмя. — Но аз нямам никакво намерение да се омъжа за нито един от тях — добави тя. — Никога няма да се омъжа, освен ако не срещна най-богатия мъж в света.

Оливър погледна в искрящите теменужени очи на сестра си. Думите й го накараха да се чувства неловко, както много пъти досега.

— Винаги говориш за много пари и богатства — рече той. — Чичо Тоби обясни, че това е защото си била много бедна, когато си живяла в приюта за сираци. Ужасно ли беше там, Луси?

Люсиен сви елегантно изящните си рамене.

— Бяхме непрекъснато гладни — отвърна тя със замислен поглед. — Понякога се сещам за това, когато обядваме или вечеряме и половината от превъзходната храна остава недокосната. Мама казва, че слугите я вземат за себе си, но… Мисля, че мама не знае какво значи да си гладен. Тя винаги е имала всичко!

— Но сега и ти имаш всичко, каквото пожелаеш, Луси — възрази Оливър. — Мама никога не ти е отказала нищо. Чичо Тоби смята, че тя много те глези. Луси, защо не обичаш мама? Всички я обичат. Не мога да разбера защо не я обичаш.

Луси отново разроши косата му.

— Аз не обичам никого — прошепна тя. — С изключение на теб, може би, и то съвсем мъничко! — Сините й очи отново станаха замислени. — Някога обичах едно момиче на име Ивет. Бяхме приятелки, но тя се омъжи за фермер и аз нямам адреса й, за да й пиша.

— Горе главата, Луси! — успокои я Оливър. — Сега имаш много нови приятели. Всички искат да се запознаят с теб. Ти наистина си много хубава и всички те харесват. Хенри ми каза, че чул как Джордж и Хауърд недоволно мърморели, че следващата година, щом те представят в обществото, всеки млад мъж на мили разстояние оттук ще иска да те вижда или ще накара майка си да идва на гости у нас.

— Хенри е едно глупаче като теб и нищо не разбира — каза Люсиен, въпреки че не изглеждаше недоволна от думите на Оливър. — Хайде да уловим няколко попови лъжички. Можеш да ги занесеш вкъщи на Алис.

Оливър потъна в мисли, докато слизаше от дървото, като мимоходом откачи полата на Луси от клона, на който бе паднала. Той беше убеден, че, въпреки претенциите си, Луси наистина обича малката им сестричка. Алис беше закръглено червенобузо дете, любвеобилно и добро по природа, като мама. Тя все тичаше към Луси с букетче цветя или някакъв друг подарък и не се засягаше, когато Луси ги приемаше с явно безразличие. Но Оливър бе виждал няколко пъти Луси в детската стая да люлее Алис на старото пъстро дървено конче, а един път даже свиреше на пианолата, докато Алис танцуваше. Бавачката Пейшънс имаше свободен ден, а другата прислужница, която се грижеше за Алис, поднасяше чая и в детската стая нямаше възрастни, които да видят как Луси се занимава с малката си сестричка. Осемгодишната Алис бе все още твърде малка, за да си задава въпроси за странната раздвоена личност на Лусиен, но Оливър често се замисляше. Обяснението на чичо Тоби и мама за необикновеното минало на Луси не го удовлетворяваше.

— Какво ти казаха за мен? — го бе попитала Луси, когато за пръв път се почувстваха близки приятели.

— Не много! — призна Оливър, припомняйки си обяснението на майка си, което по някаква причина не му звучеше правдоподобно. — Мама каза, че сестрата те е откраднала и те е заменила за нейното собствено бебе, което било умряло. Ето защо семейството смятало, че ти си мъртва и името ти било написано върху надгробния камък. Чичо Тоби каза, че сестрата заминала на работа във Франция и малко след това починала. Така ти си попаднала в приюта за сираци на манастира. Татко получил писмо от сестрата, в което тя си признала за твоята истинска самоличност. Но писмото пристигнало много късно и минали години, докато той те открие в манастира.

Луси кимна, като освободи копринената си коса от фибите и тя се спусна на леки къдрици по покритата й с нежен мъх буза. Облечена по долни гащи и с розова блузка, Лусиен не изглеждаше много по-голяма от дванадесетгодишния си брат, но беше прекалено замислена, за да го осъзнае.

Историята, която бяха разказали на Оливър за миналото й, беше същата, която майка й и чичо Тоби бяха решили да представят пред хората; същата, която Луси бе длъжна да разказва на всички, които се интересуваха защо тя не е живяла като дете в имението Рошфорд.

„Не толкова да предпазим доброто име на Рошфорд, колкото твоето, скъпа моя“ — бе казала майка й, а погледът, все така нежен, сякаш умоляваше Луси за съчувствие и преданост. Този особен поглед караше Луси да се чувства виновна, защото колкото повече майка й я обсипваше с грижи и внимание, толкова по-резервирана ставаше тя. Цялото семейство, от Алис, която беше най-малка, до чичо Тоби, който беше най-възрастен, смяташе, че Луси трябва да обожава новата си майка, така както всички останали я обожаваха. Изглежда, че тя бе неспособна да причини някому зло и явно всички бяха забравили, че бе изоставила съпруга си и го бе лишила от възможността да вижда двете си деца, защото ги бе взела със себе си от другата страна на Атлантическия океан. Бащата на Луси смяташе, че поведението на майка й е безмилостно и Луси бе напълно съгласна с него.

Тя бе прекарала много малко време с лорд Рошфорд, но все пак в ония паметни часове той й бе казал категорично, че другите му две деца не са от него и че Луси е единственото му законно дете, въпреки че Ричард Бартолъмю бе отхвърлил тази възможност.

Презрението бе най-силното от всички чувства, които Луси изпитваше към Уилоу. И макар че двете деца бяха намерили начин да не обръщат внимание на грижливо подхранваната й неприязън, тя нямаше да позволи на майка си и чичо Тоби да усетят колко бързо може да бъде спечелено сърцето й. Оливър представляваше интерес за нея и предизвикваше любопитството й. Освен че беше умен, той й допадаше с жизнерадостния си и буен характер. Истината бе, че Луси нямаше детство. Животът зад страховитите стени на манастира „Разбито сърце“ бе изпълнен с глад и лишения, с молитви в неприветливата студена църква; с болките от непосилния труд в кухнята — стъргането на тенджери и тигани и миенето на купища мръсни чинии; с грижите за тъжните и нещастни по-малки деца, които бяха попаднали в същия неизбежен капан като нея самата. Когато стана слугиня в къщата на шапкаря и жена му в Париж, животът й бе също толкова тежък и много по-самотен. Тогава Луси беше на годините на Оливър и тя неминуемо сравняваше своето детство с щастливия живот на брат си.

Малката Елионор Барат и Оливър имаха един и същ учител и занятията се провеждаха в уютната слънчева стая в детското крило на огромното имение на семейство Барат. Когато уроците свършваха, момчето можеше да се забавлява, колкото си иска. Оливър беше първият представител на мъжкия род, когото Луси наистина харесваше. Той беше прекалено млад, за да възприема жените само като обект за задоволяване на сексуалните си страсти. Приятелските добронамерени жестове на Оливър не можеха да се тълкуват като средство, чрез което той се стреми да получи това. Той я харесваше заради самата нея и поради тази причина й беше лесно да го обикне.

Много пъти през изминалите седмици тя си лягаше с мисълта колко хубав щеше да е животът, ако бяха с Оливър на една възраст и си останеха завинаги деца. Но Оливър не споделяше нейното желание. Той нямаше търпение да стане мъж и едва ли минаваше ден, без да я помоли да погледне старателно над горната му устна дали не са поникнали мустаци като на двамата по-големи братя Барат. Много често тя се заливаше от смях, когато Оливър се опитваше да говори с по-дрезгав и мъжествен глас. Той имаше три идола — двамата му чичовци, Тоби и Пелам, и дяволски безстрашния пилот Густав Хамел. Авиацията във всичките й форми бе станала идея-фикс на Оливър и той бе решил на всяка цена да се научи да управлява самолет и балон веднага щом стане на нужната възраст.

— Ще летиш с мен, Луси — казваше той. — Само си представи какво ще почувстваш там горе, в облаците, когато погледнеш към мъничките дървета и полета под нас. Чичо Пелам ми обеща, че следващото лято ще ни заведе с Марк в новото училище за пилоти в Ийстчърч. То е близо до Рошфорд. Ти също можеш да дойдеш с нас, Луси. Чичо Пелам ти харесва, нали?

В много отношения Луси го предпочиташе пред чичо Тоби. Характерът на чичо Пелам бе сходен с този на Оливър — той беше винаги засмян и готов за забавления. Държанието му към нея беше непосредствено и шеговито. Луси усещаше, че единствен той от цялото семейство не смяташе годините, прекарани в публичния дом, за тъмна сянка, която непрекъснато ще съпътства живота й. Но майка й и чичо Тоби бяха решили никой никога да не споменава за тези години, сякаш с мълчание можеха да ги заличат.

Но Луси не искаше да забрави миналото си. След месеците, прекарани в пансиона за млади дами и сред новооткритото си семейство, тя беше наясно какъв позор и срам е предишният й живот за репутацията й, колко е важна девствеността за едно момиче от добро семейство, как всеки мъж, който поиска да се ожени за нея ще обърне гръб и ще изчезне, ако научи за миналото й. Но въпреки общоприетата представа, че това са истинските ценности на света, в който сега живееше, Луси не би могла да забрави колко мила беше Мадам към нея, не би могла да забрави дружелюбността и привързаността на момичетата, нито пък, че това беше единственият дом, който е имала и където е била щастлива в своето невежество. Ако не беше старият английски доктор, който я откри, може би тя все още щеше да бъде в публичния дом и никога нямаше да се докосне до този невероятен свят на богатство, привилегии и разкош. Сега тя бе част от него, но все пак отреди едно малко местенце в сърцето си за всички онези, които се бяха отнасяли приятелски с нея в миналото.

Луси изгаряше от любопитство да узнае за отношенията между майка й и чичо Тоби. Само слепият не би видял, че те се обичаха с безрезервна преданост. Несъмнено след време те щяха да се върнат в Америка и да се оженят. Но дотогава трябваше да живеят заедно в имението и да се задоволят само с взаимните си целувки. Луси смяташе, че е неестествено те двамата да не достигнат до по-близка интимност, поне когато са сами. Майка й беше все още на тридесет и няколко години, при това изключително привлекателна жена. Тъй като Луси прекалено добре познаваше нуждата на мъжете да удовлетворят страстите си, тя намираше спазването на тези условности за абсурдно, както бяха абсурдни и всички общоприети форми на поведение, на които я учеха. Правилата на държание в Le Ciel Rouge бяха ясни и прости, и преди всичко само няколко на брой. Тук, в Англия, в имението Рошфорд, явно имаше два начина, по които можеш да направиш нещо — правилен и погрешен — като се започне от поставянето на приборите и се стигне до подаването на визитни картички. Да не говорим за стотиците други условности. Съществуваше и сложна социална йерархия не само сред титулуваните приятели, но и сред прислугата! За Луси беше ясно, че семейство Барат, където беше поканена на прием тази вечер, стояха на най-горното стъпало на социалната стълбица. Сър Джон и лейди Барат притежаваха имение по-голямо от това на Рошфорд и бяха собственици на целия Хавърхърст. Възпитан сред разкош, младият Оливър не обръщаше внимание на великолепието, сред което живееше семейство Барат. Но Луси бе изключително впечатлена и се гордееше, че двамата по-големи братя Барат не криеха възхищението си от нея. Дори и най-малкият брат, Хенри, беше неин роб.

— Това е, защото ти си по-различна от другите момичета — се бе опитал да обясни Оливър. — Повечето момичета са сантиментални и глупави. Те се изчервяват и се кискат, а единствените им теми на разговор са дрехите и приемите, на които са присъствали. С теб е забавно да се общува, Луси. Ти умееш да се наслаждаваш на всичко и никога не скучаеш.

Лусиен се усмихна, като си спомни колко често всъщност скучаеше. Например по време на всички онези посещения у мамините приятелки, когато трябваше да се държи благоприлично, да се преструва, че досадните посещения на чай й доставят удоволствие и да води дори още по-досадни разговори. Разговорите, които се водеха вкъщи по време на обяд или на вечеря, бяха далече по-интересни. Чичо Тоби осведомяваше майка й за последните новини от сутрешните вестници. Те обсъждаха плановете за предстоящата коронация на крал Джордж и хубавата му съпруга Мери или пък говореха за главозамайващия процес на Едуард Майлиус, който бе оклеветил краля, заявявайки, че е бил женен за адмиралска дъщеря в Малта. Този мъж бе осъден на една година затвор, което според чичо Тоби бе прекалено лека присъда, като се имаше предвид колко далече бе стигнала клюката за краля, когото чичо Тоби считаше за един добър и милостив човек.

„Тази страна има нужда от реформите, предложени от Аскуит — бе казал чичо Тоби на Луси съвсем сериозно. — За съжаление Камарата на лордовете все отхвърля предложенията на правителството. Те се опитват, разбира се, да издействат автономия за ирландците и по-добри условия на живот за работническата класа.“

„Не трябва да й пълниш главата с такива неща“ — го бе сгълчала нежно мама, но Луси беше жадна за повече информация и чичо Тоби с охота я поддържаше.

„В края на краищата, любов моя, времената бързо се менят и мисля, че не е далече денят, когато жените ще получат правото да гласуват. Ако някога това стане, те трябва да знаят за какво или против какво да гласуват.“ Той се бе усмихнал на Луси, поглеждайки я над очилата си. „Ако слушаш малката Анабел Барат — бе продължил чичо Тоби, — ще повярваш, че жените скоро ще поемат управлението на страната! — Чичо Тоби се ухили и добави: — За сър Джон и лейди Барат е истинско нещастие, че дъщеря им е суфражетка, още повече в съдружие с Кристабел Панкхърст — една от най-войнствените лидерки на Движението за права на жените.“

Луси съвсем слабо се интересуваше от нарастващата нужда за права на жените. Изглеждаше й безсмислено заможни дами да воюват за правото да работят като лекари или адвокати, след като съпрузите им са достатъчно богати, за да им осигурят луксозен живот. Когато изрази мнението си пред Джордж Барат, той напълно се бе съгласил с нея. „Аз със сигурност не бих одобрил идеята жена ми да работи — бе казал той. — Веднъж казах на Анабел, а след това много пъти й го повтарях, че тя си пропилява шансовете да се омъжи повторно като изкарва на показ безумните си схващания. Миналата година тя се разведе и това изцяло съкруши мама и татко. Но Анабел, според собствените си думи, иска само едно — независимост. Бракът й не беше много щастлив и се боя, че това я настрои против мъжете. Сякаш жените биха се справили в живота без мъже!“

Луси мечтаеше да му каже как някога тя бе работила като прислужница, за да се издържа и че няма намерение да се връща към дългите, кошмарни часове на такъв робски труд. Но тя удържа обещанието, което бе дала на майка си, че никога няма да споменава за онези дни. Въпреки това приказките за Анабел й бяха дали повод за размисъл и тази вечер тя за първи път щеше да се срещне със сестрата на Джордж. Вечерният прием в дома на Барат се даваше специално в чест на Джордж. Тъй като цялото й семейство бе в траур, общоприетото правило забраняваше на майка й да устройва разточителни приеми в имението Рошфорд, въпреки че й се искаше да го направи заради Лусиен.

„Наистина желая да организирам великолепно тържество, за да отпразнуваме завръщането ти у дома, скъпа моя, но не смея — бе казала със съжаление майка й. — Някои хора смятат, че е неуместно да отидеш на приема у Барат, но чичо ти Тоби мисли, че не бива да отклоняваме любезната покана на лейди Барат. Ще идем до Лондон, за да ти изберем подходящ тоалет.“

Луси с усилие насочи мислите си към настоящето. Оливър бе застанал на брега на езерото, погълнат от лова на попови лъжички. По това време на годината тези рибки се появяваха в плитчината, където Оливър бе оставил лодката. Луси разкопча обувките си, ритна ги на една страна, събу черните си памучни чорапи и потопи босите си крака във водата. Калта бавно се промъкваше между пръстите й. „Оливър — мислеше си тя — сигурно стотици пъти се е наслаждавал през детството си на това прелестно усещане, но такава свобода бе немислима, недопустима в манастира.“ Оливър приемаше всичко за даденост, но за нея тези мигове бяха нови приятни преживявания, колкото чувствени, толкова и необикновени. Те бяха сходни с чувствата, които я бяха обхванали, когато пристигна в Англия преди година и допряла буза до възглавницата от фин ирландски лен, тя усети меката и ароматна материя. Странно бе и усещането от нежната коприна, докосваща тялото й, от богатото, тежко кадифе и дебелите меки килими, от удоволствието да се храни със сребърни прибори в чинии от фин порцелан. Но най-много от всичко Луси бе пленена от сияйния блясък на великолепните бижута, които майка й носеше всяка вечер. Те искряха на светлината от пламъка на свещите и проблясваха на нейната гладка бяла кожа. В тези моменти Луси размишляваше, че тя също бе родена, за да бъде богата, а красотата, парите и титлата бяха нейно законно право. Тя беше дъщеря на покойния лорд Рошфорд и хора като Барат я приеха като една от тях. Ако баща й беше поживял по-дълго време с нея, сигурно би я направил своя наследница.

— Би трябвало да си спомняш баща ни — обърна се тя към Оливър, докато пускаше една попова лъжичка в малка каменна делва. — Харесваше ли го?

Тъмнокосата глава на Оливър си остана сведена към водата.

— Мисля, че доста се страхувах от него, за да изпитвам някакви по-силни чувства — тихо отвърна той. — Не че го познавах особено добре. Мисля, че и той не ме харесваше.

Луси бе слисана от думите му.

— Но защо? Защото си бил палав?

Този път Оливър вдигна поглед, а очите му тъжно се усмихнаха.

— О, Боже, не, разбира се! — рече той с печален тон.

— Ние винаги се държахме безупречно пред татко. Може би, защото имах страх от конете — веднъж паднах от понито си и доста лошо се ударих — и естествено не исках да яздя отново. Той се опита да ме накара, но мама го спря. Веднъж го видях… — Оливър замълча и тъмните му очи неочаквано станаха още по-черни от неприятния спомен — веднъж го видях да удря мама. Казвам ти гo само на теб, Луси, защото знам, че няма да го споделиш с никого, но се радвам, че той не е вече между нас. В Рошфорд е много по-хубаво, когато него го няма.

— Май на никого не му е мъчно, че той не е жив! — обади се Луси. — Когато започна да разпитвам за него, хората променят темата. Никой от прислугата не иска да говори за него. Само заявяват с присъщия си благоприличен тон:

„Не е моя работа да коментирам това, мис Лусиен!“

— И на мен не ми се говори за него — рече Оливър, като скочи на крака и се протегна да вземе пръта, с който караше лодката. — По-добре да се прибираме вече. Време е за чая, а ти трябва да се приготвиш за приема довечера. Де да бях по-голям, за да дойда с теб.

— И на мен ми се иска да дойдеш! — възкликна Луси. — Сигурна съм, че ужасно, ужасно много ще се отегча.

Оливър й помогна да се качи в лодката и се разсмя като чу колко сполучливо Луси имитираше маниера на говорене на Луиз Барат. Луиз беше втората от сестрите Барат и бе омъжена за Хилъри Ленъкс, чиновник от Външното министерство. Считан за изключително умен и дълбоко уважаван от началниците си, Хилъри заедно с Луиз бяха придобили неприятен начин на говорене, който сякаш бе породен от неизбежната тема, че в живота вече няма какво да ги развесели и развълнува. Луси съвършено точно бе имитирала гласа на Луиз.

— Довечера ще присъстват и някои от приятелите на Хилъри — обърна се към нея Оливър, докато караше лодката към къщи. — И ако те са и наполовината толкова досадни, колкото и Хилъри, ти наистина ще умреш от скука, дори и да пофлиртуваш малко с Джордж и Хауърд.

Луси сви нехайно рамене. Тя искрено се забавляваше от ексцентричния начин, по който й се възхищаваха двамата млади мъже, но й беше невъзможно да приеме някой от тях на сериозно. И двамата бяха прекалено недодялани и неопитни. Джордж, който беше достатъчно възрастен, за да поеме свой собствен път, се чувстваше напълно доволен да пилее времето си в бащиното имение, като ходеше на лов, учеше се да стреля, посрещаше гости и се отдаваше на развлечения с приятелите си. Липсваха му желание за пътуване в чужди, непознати страни и дух за приключения. Въпреки че беше хубав, той си оставаше един досадник. А Хауърд бе все още с психиката на ученик, макар че бе навършил деветнадесет години и скоро щеше да стане студент, за да довърши образованието си. Да, очевидно една вечер в компанията на братята Барат нямаше да бъде кой знае какво вълнуващо преживяване за Луси. Въпреки предчувствието си, Луси неочаквано бе завладяна от трескава възбуда, когато колата, в която бяха тя, майка й и чичо Тоби, спря пред огромното внушително имение в стил „Кралица Анна“, където живееше семейство Барат. Униформеният шофьор скочи от мястото си, за да им отвори вратата. В същото време икономът отвори масивната входна врата, направена от дъб. Това съвършено и прецизно обслужване все още впечатляваше Лусиен. Тя беше идвала веднъж в къщата на официално посещение с майка си и много й допаднаха среброкосият сър Джон и неговата закръглена женствена съпруга. Беше казала на Оливър, че те са много приятни хора, като пропусна да добави, че лейди Барат й напомняше на милата мадам Лу-Лу.

Сър Джон и жена му приемаха гостите си в салона — целият в бяло и златисто. Това беше най-просторната стая, разположена по цялата южна страна на къщата. Прозорците бяха с лице към терасата, а няколко стъпала водеха към градината. Стените бяха облицовани в пищна дамаска, а покрай прозорците се спускаха също толкова разкошни пердета. Огромни огледала стояха в противоположните страни на стаята и отразяваха в перспектива позлатената украса. Някои от гостите вече бяха пристигнали и Луси жадно изучаваше с поглед елегантно облечените хора, които се бяха разпръснали по групички, като търсеше някое познато лице.

Джордж и Хауърд бързо застанаха от двете й страни. Със собственически жест Джордж хвана Луси за лакътя и я заведе при сестрите си Анабел и Джилиън. При предишната си визита Луси не бе срещнала нито една от тях и сега Джордж се зае с представянето. Джилиън имаше същата рижа коса като братята си; Анабел беше русокоса, с неумолими сини очи, които, според Луси, се опитваха много точно да я преценят. С каква цел, Луси не можеше да каже.

В този момент Хауърд я хвана за ръката и я поведе към една двойка, която стоеше до камината.

— Мисис Роуз, разрешете да ви представя Лусиен. Лусиен, това са д-р Роуз и мисис Роуз. Струва ми се, че си виждала доктора на погребението на баща си.

Преди Луси да успее да отговори, Хилъри Ленъкс, съпругът на Луиз, се приближи към нея.

— Може ли да ви отвлека, мис Рошфорд? Бих искал да ви представя на един мой приятел, граф Алексис Земски — каза той с провлечен и отегчен тон. — Той е сътрудник към Външното министерство! — и наклони глава по посока на прозореца, до който стоеше висок рус мъж, потънал в разговор с лейди Барат.

Ако не беше приятел на досадния Хилъри, този мъж вероятно би предизвикал интерес у Луси и желание да се запознае с него. Той имаше високо, умно чело, добре изразени скули, които го отличаваха от английските му колеги. По нейна преценка той бе около тридесетте, защото стойката му бе по мъжки самоуверена и с лекота разговаряше с домакинята.

— Той е изключително умен! — продължи Хилъри. — Знае много чужди езици, включително сърбохърватски. Родителите му са хървати, но Земски е роден в Англия и никога няма да разберете, че е чужденец.

Съпругата на д-р Роуз, Стела Роуз, бе заинтригувана.

— Бих искала да поговоря с него за положението на Балканите — рече тя. — Някои се надяват, че Австрия ще успее да се намеси в италиано-турската война.

— Убеден съм, че мис Рошфорд не се вълнува от тези въпроси, скъпа — намеси се младият лекар, като нежно се усмихна на Луси. — Съпругата ми преди е работила като учителка и неспирният й интерес към политическата история е на второ място след безценната й помощ в моята практика.

Стела Роуз се усмихна на Луси.

— Някога бях гувернантка на малките Барат, както и на брат ви Оливър — рече тя с тих и приятен глас. — Честно казано, Оливър беше най-умният от всичките ми ученици.

Докато слушаше внимателно разговора, Луси все пак усети, че чуждестранният приятел на Хилъри Ленъкс бе извърнал глава към нея и я гледаше втренчено. Дори и от това разстояние Луси забеляза необикновения зелен цвят на очите му, които той упорито не сваляше от нея. Този поглед й беше много познат — той изразяваше интерес и възхищение, което веднага би се използвало от мадам Лу-Лу.

По лицето на Луси се появи лека, доволна усмивка. Успокояващ бе фактът, че при този процес на превъплъщение от момиче на мадам Лу-Лу в благородна млада дама Луси не бе изгубила способността си да привлича мъжете.

Тя се обърна към Хилъри.

— Този ваш приятел, мистър Ленъкс… Дали имението му е наблизо?

Хилъри се усмихна покровителствено.

— Скъпа моя лейди, родителите на Алексис Земски са чужденци. Те са напуснали дома си още преди той да бъде роден. Въпреки това графът често говори за имението им в родината. Показа ми една картина, закачена в библиотеката в къщата му в Лондон, на която е изобразено семейното имение — превъзходен огромен замък, заграден от красиви ловни места. Предполагам, че сега там живее негов втори братовчед. Доколкото знам, Земски ходи там от време на време.

— Мислех, че след като той никога не е живял в друга страна, се чувства лондончанин — подметна Стела Роуз.

— Предполагам, че е така — рече вяло Хилъри. — Въпреки че според сър Джон Земски е дяволски добър ездач и това предполага, че обича провинциалния живот. Между нас казано, тъст ми се надяваше да го ожени за младата Анабел, преди това глупаво момиче да сключи брак с онзи военен лекар. Земски е член на всички почтени клубове и мисля, че има някоя хубава сумичка настрани. Доста изгодна партия! Смея да кажа, че майка ви ще го включи в списъка, когато догодина ви представят в обществото, мис Рошфорд.

Луси много добре схвана смисъла на думите му. Поради кончината на баща й, тя няма да бъде представена в двореца тази година. Следователно, докато не станеше на осемнадесет години, Луси нямаше да бъде включена в сделките за женитба. Майка й съвсем недвусмислено бе заявила, че един „добър брак“ най-добре би защитил интересите на Луси. Луси си замълча, защото бе осъзнала, че е по-добре да не предизвиква майка си открито. А и не беше необходимо. Трябваше да я помоли за повече свобода и самостоятелност, когато се взимаха решения, засягащи бъдещето й. Но инстинктът не й позволяваше да изрази собствена преценка за нещата, които биха опазили най-добре интересите й — във всеки случай женитбата не влизаше в сметките. Да бъде омъжена — дори и за богат човек — означава да изгуби контрол над собствения си капитал и въпреки че в момента Луси нищо не притежаваше, тя имаше намерение да стане богата, като получи това, което по право й се полагаше. Защото Луси най-добре знаеше, че без пари човек попада под ударите на съдбата, а най-много от всичко тя искаше да бъде осигурена.

Тя хвърли още един поглед към мъжа до прозореца и разбра, че той не бе снел очи от нея. Майка й се бе оказала права в избора на новия тоалет. Роклята от бледосив шифон бе ушита с висока талия, а ефирният плат на полата бе прихванат отпред с малки панделки с цвят на слонова кост. Роклята бе зашеметяваща със своята изисканост и поразително красива в сравнение с ярките натруфени вечерни тоалети на трите сестри Барат. Луси със задоволство усети, че привлича погледи, пълни с възхищение. Джордж и Хауърд непрекъснато сновяха около нея и дори на надутия Хилъри му беше трудно да откъсне очи от младата мис Рошфорд. Тя искрено се забавляваше. Мислеше си, че би било много интересно, ако я поставят да седне до графа. Беше любопитна да го види как изглежда, когато се усмихва. Досега тя бе доловила само проницателния му изпитателен поглед, който я пронизваше, въпреки че тя стоеше в другия край на стаята. Но, когато господата бяха поканени да придружат дамите до облицованата трапезария, не друг, а Джордж взе ръката й и се настани до нея на дългата маса от епохата на Регентството. Свещите горяха във високия сребърен свещник, като хвърляха весели отблясъци светлина върху украсените със семейния герб чинии, подредени пред двадесетте гости. Лакеи сновяха зад махагоновите столове и дискретно сервираха най-разнообразни ястия, докато икономът наливаше вино в кристалните чаши. Луси отново прикова поглед към замислените очи на графа, който седеше от другата страна на масата, но бяха твърде далече един от друг, за да започнат някакъв разговор. Освен това Джордж и докторът, които бяха седнали от двете й страни, непрекъснато отвличаха вниманието й. Тя започна да флиртува с Джордж, като скришом поглеждаше към отсрещната страна на масата. С удоволствие забеляза, че зелените очи на чужденеца все още бяха насочени към нея, въпреки че той любезно разговаряше с домакинята, седнала от лявата му страна.

Луси не се и съмняваше, че щом приключи вечерята и всички се отправят към салона, графът ще се опита да си проправи път до нея, за да я придружи. Уверена в себе си, тя удвои вниманието си към Джордж, който се изчерви от непрекъснатите й комплименти. Знаеше, че ако до тази вечер той не се е поддал на чувствата си, то до края на тържеството ще бъде безнадеждно влюбен в нея. Когато Джордж я прихвана за лакътя, за да й помогне да стане от стола, тя почувства как мускулите на ръката му играят, а очите му бяха замъглени от желание.

Когато последваха дамите до тоалетната, за да оправят пудрата си, майка й я дръпна настрана, усмихна се и нежно й прошепна:

— Толкова се гордея с теб, скъпа. Всички са пленени от твоя чар и красота, а младият Джордж е очевидно вече твой роб. — Тя прегърна Луси през раменете. — Можеш да считаш Джордж за сериозен обожател — каза тя, без да забележи намръщеното лице на Луси. — Не би ли било чудесно, любов моя, да станеш лейди Барат и да живееш толкова близо до Рошфорд? Това означава, че ние ще можем да се виждаме много често.

— Радвам се, че съм те представила добре, мамо — отвърна Луси с хладен тон. — Но както добре знаеш, нямам желание дори да си помисля за женитба, да не говорим за горкия досадник Джордж!

Уилоу въздъхна. Осъзна, че не трябваше да споделя мислите си. Скъпият Тоби я бе предупредил, че Луси настойчиво ще се противопоставя на всякакъв предварителен план за женитба. „Знам, че се страхуваш да не би миналото й да излезе наяве — бе казал Тоби съчувствено, — но Луси е все още дете и не е свикнала със семейството си. Новият й живот сред нас и многото неща, които трябва да научи, сигурно са голямо изпитание за нея. Тя няма да усложни живота си с още една промяна. И ако Джордж наистина има намерение да се ожени за Луси, то несъмнено семейство Барат ще сметнат за техен дълг да получат по-подробна информация за изминалите седемнадесет години от живота на Луси. Трябва да признаеш, че историята, която официално разпространихме, звучи доста подозрително. Най-малкото е странно да се твърди, че Луси е била открадната от акушерката и след това изпратена във френски пансион за сираци, да не говорим за още по-необичайното съвпадение — как Роуел е бил осведомен за нейната самоличност толкова години по-късно.“

Здравият разум на Уилоу бе обсебен от страховете за младата й дъщеря. Дори хората да повярват на тази неправдоподобна история, самата Люсиен много лесно би могла да изневери на себе си. Момичето гледаше по един особен начин на противоположния пол, от което сърцето на Уилоу се свиваше. Този поглед бе предизвикателен и преценяващ. Престорената скромност, която Луси демонстрираше, бе добре изработена и Уилоу бе забелязала погледите, които си разменяха с граф Земски по време на вечерята. „Какво ли си бе помислил графът?“ — се питаше Уилоу. Докато поведението на Люсиен бе далеч по-недвусмислено. Колкото и детински и непорочен вид да имаше Люсиен, то финото й безупречно оформено тяло се движеше с такава чувствена грациозност, която — както се опасяваше Уилоу, въпреки настойчивите успокоения на Тоби, — бе добре заучена и умишлено предизвикваше възбуждането на мъжките страсти. „Така ти се струва само защото знаеш миналото й — се опитваше да я убеди Тоби. — Помниш ли, когато за първи път се срещна с братовчедка си Силви? Тя е истинска французойка и Пелам разреши веднъж завинаги въпроса, като каза, че няма мъж, който да устои на чара на Силви. Ние, момчетата от семейство Рошфорд добре я познавахме.“

Уилоу въздъхна тежко. Наистина Силви бе имала много обожатели и преди да се омъжи за Пелам също толкова много любовници, някои дори по-млади от нея. Но Уилоу не искаше нейната хубава дъщеря да живее като Силви. Единственото й желание бе да види Луси благополучно и щастливо омъжена, осигурена, под закрилата на един добър съпруг. Тоби беше прав, разбира се, като твърдеше, че е доста рано да се правят някакви планове. Луси трябваше все още да се наслаждава на собствената си свобода, преди да се отдаде на съпружески задължения. Уилоу хвана подръка дъщеря си, натъжена, както винаги, че не срещна отклик на тази проява на нежност. Влязоха заедно в салона, където ги чакаше закръглената домакиня. Докато Уилоу правеше комплимент на лейди Барат за приема, Анабел Барат прекоси стаята и се приближи до Луси.

— Нямах възможност да поговоря с вас преди вечерята — рече тя, като едва-едва се усмихна. — Изгарях от нетърпение да се запозная с вас, защото откакто съм се прибрала от Лондон, братята ми непрекъснато говорят за вас.

Луси отправи любопитен поглед към събеседничката си. Косата на Анабел също беше руса, но с онзи златист цвят на жито, а очите й бяха със синия цвят на незабравка. Беше на около двадесет и пет години и непосредственият и убедителен маниер на говорене я различаваше от по-големите й сестри, Луиз и Джилиън, които бърбореха само за тоалетите си и за семейните си проблеми. Луси се чудеше дали прямотата на Анабел не бе резултат от развода й. Тази тема беше забранена в семейство Барат, както бяха осведомили Луси, и затова тя се изненада, когато Анабел заговори за това.

— Предполагам, че и вие, като всички останали, смятате, че на каквото си постеля, на това трябва да легна — рече Анабел с отбранителен тон. — Знам, че семейството въобще не одобрява това, че напуснах съпруга си, но не ме е грижа. Обичам да живея сама. Имам си собствен апартамент на площад „Монпелие“ и правя каквото си искам, включително и работя за Движението, което никак не се харесва на родителите ми. Предполагам, че не знаете много за него — продължи тя. — Искаме свобода за жената и разбира се, правото на гласуване. Кристабел Панкхърст ми е много близка приятелка — тя е нашият водач и е изстрадала всички унижения, когато три пъти я хвърлиха в затвора заради нашата кауза. Един ден, ако искате ще ви запозная с нея.

Думите на Анабел направиха огромно впечатление на Луси. Да си готов да преминеш през такива ужаси в името на някаква кауза й се струваше истинска проява на мъченичество.

— Надявам се, че няма да позволите на семейството си да ви оженят прекалено млада — продължи Анабел с предупредителен тон. — Те, разбира се, ще се опитат.

Единственото, което поколението на нашите родители може да направи за дъщерите си, е да ги ожени. Ужасно е да бъдеш прикована към един мъж, когото даже не харесваш, да бъдеш поставена под неговата власт и да водиш неговия вместо своя собствен живот. Ние, суфражетките, смятаме, че жените, които имат ум, трябва да го използват, не сте ли съгласна?

Луси, която бе научена да използва тялото, а не ума си, не знаеше как да отговори. Манастирът й бе дал някакво солидно основно образование, но то в никакъв случай не беше достатъчно, за да можеш да продължиш в някой университет, така както един ден щеше да направи Оливър. Според досегашния й опит думата „работа“ за нея беше равносилна на досадния и непосилен труд вкъщи и каквото и да се случеше, Луси никога нямаше да се върне към него. Луси стигна до заключението, че Анабел е почти толкова досадна, колкото и Джордж. Изглеждаше глупаво от нейна страна да живее сама в малкия апартамент, когато би могла да се радва на лукса в имението Барат. Говореше безспир и непрекъснато се въртеше около темата за приятелката си Кристабел и нейната майка, мисис Емелин Панкхърст. Единственото, което ги сближаваше, бе твърдото им решение да не се омъжват — Анабел за втори път, Луси никога. По съвсем различни причини те ненавиждаха мъжете — Анабел презираше тяхното господство, а Луси бе загубила доверието си в тях. Доста често тя бе свидетел колко неверни бяха те на съпругите си, докато в същото време претендираха, че ги боготворят; Луси най-добре бе изпитала на собствен гръб измамната мъжка природа. Когато беше на дванадесет години, Луси безрезервно се бе възхищавала от един художник на име Морис Дюбоа. Тя бе негов модел и три пъти в седмицата й бе разрешено да напуска публичния дом, за да му позира. Съвсем искрено вярваше, че той наистина се интересуваше от нея не само като модел, но и като човешко същество. Но неочаквано, без предупреждение или логично обяснение, той й бе казал, че не желае повече да я рисува и я бе изоставил като ненужна вещ, която внезапно му бе омръзнала.

— Наблюдавах ви по време на вечерята — продължаваше да говори Анабел — и разбрах, че сте умна и много хубава. И аз бях привлекателна на вашите години. Знаете ли, че Франсис Рошфорд, най-малкият от чичовците ви, искаше да се ожени за мен? Той беше луд по мене, но аз предпочитах Пелам. Горкият Франсис умря, но предполагам, че ви е известен този факт.

Любопитството на Луси се съживи. Не беше чувала и дума за починалия си чичо, който бил доста буен и непокорен според Анабел. Изглежда тя познаваше и другия Рошфорд — Рупърт — на възраст между Пелам и Франсис, който опозорен бе напуснал дома.

— Също като Оскар Уайлд! — прошепна Анабел, но намекът й остана неразбран, тъй като Луси никога не бе чувала за известния драматург и неговото особено отношение към мъжете. Дори и да знаеше за позора му, тя едва ли би се стъписала толкова, защото Мадам надълго и нашироко бе разправяла за необичайните начини, по които мъжете задоволяваха страстите си.

Лейди Барат се приближи към двете момичета и те трябваше да прекъснат задушевния си разговор.

— Люсиен, скъпо дете, не мога да не ви поздравя за блестящия тоалет! — Тя хвана подръка Люсиен и я поведе към едно от канапетата. — Седнете до мен, скъпа — рече тя с поверителен тон. — Трябва да ви кажа нещо. Вие сте направили изключително впечатление на скъпия Алекс. Той ме затрупа с въпроси за вас по време на вечерята и настояваше да го запозная с вас, веднага щом господата се присъединят към нас. Трябва да се гордеете с това, дете мое. Много момичета и техните майки го преследват от години, но той си остана заклет ерген. Той произхожда от знатен род. Баща му е роднина на принц Кински, който беше от свитата на австрийската императрица Елизабет, преди да я убият. Горката жена!

Луси беше много впечатлена. За първи път щеше да се запознае с човек, който има кръвна връзка с истински принц, макар и чужденец. Тя очакваше с нетърпение да я представят на граф Земски, но съдбата бе решила това да не се случи. Когато господата се върнаха в салона, след като бяха изпушили пурите си и изпили брендито, Джордж с бързи стъпки се приближи към майка си.

— Земски получи съобщение, с което спешно го викат в Лондон — рече той. — Нещо във връзка с войната между Италия и Турция. Той излетя от стаята с такава скорост, сякаш беше въпрос на живот и смърт. Странен тип, наистина! Дори и Хилъри не знае с какво се занимава графът.

Лейди Барат потупа свенливо ръката на Луси с ветрилото си и рече:

— Не е ли непристойно, скъпа моя, но няма значение. Убедена съм, че ще има и друга възможност да се запознаете с Алексис.

Тя стана и тръгна към гостите, за да ги покани на непринудения концерт на пиано, който бе уредила в тяхна чест. Джордж веднага зае мястото на майка си на канапето и закачливо каза:

— Един обожател по-малко, който да отвлича вниманието ти от мен. Ще бъде ли дръзко от моя страна, ако ти кажа колко добре изглеждаш? Ти си най-пленителното момиче, което някога съм срещал, мис Рошфорд.

Разочарована от изчезването на загадъчния Алексис Земски, Луси реши, че след разговорите с дамите дори Джордж й се струваше не толкова досаден. Тя му се усмихна с престорена свенливост.

— Как бих могла да се разсърдя при този тъй ласкав комплимент — продума тя. — Ако желаеш, би могъл да седиш до мен по време на концерта и можеш да ме наричаш Люсиен.

Джордж поруменя от смущение.

— Много мило от твоя страна… Люсиен — заекна той, като копнееше с цялата си изгаряща страст да целуне тези малки подканващи, усмихнати устни. Той реши, че щом мине известно време, както изискваше благоприличието, ще я помоли да се омъжи за него. Никога не бе срещал момиче като нея и откакто я видя за първи път, не можеше да спи спокойно нощем. Тя бе омагьосала по същия начин и брат му Хауърд. Преди да се запознаят с Луси, те двамата бяха най-близки приятели, но сега бе станало невъзможно да не ревнуват един от друг. В този момент зърна Хауърд, който, свъсил вежди, се приближаваше към тях. Разбира се, не би могъл да обвини Люсиен, че се усмихваше толкова мило на брат му, тъй като тя беше внимателна към всички, но от все сърце желаеше да не позволява на Хауърд да държи със собственически жест ръката си върху нейната. Джордж не знаеше, че Луси съвсем не бе усетила това докосване. Мислите й бяха другаде. Опитваше се да си представи какво впечатление би могла да направи на момичетата от Le Ciel Rouge, ако разберат, че бе привлякла вниманието на чуждестранен граф, сроден с истински принц.

На следващия ден, когато младият Оливър я разпита за приема, Луси спомена името на Алексис Земски, като си призна, че го намира за красив мъж. С любопитен поглед Оливър изучаваше лицето й.

— Струва ми се, че го харесваш много повече от Джордж и Хауърд — хитро каза той. — Не си толкова глупава, за да се влюбиш в него, нали, Луси?

Лицето й разцъфна в лъчезарна усмивка.

— Да се влюбя! — повтори тя. — Какво общо има любовта, глупачето ми! Няма да допусна да се поддам на любовта. Няма нищо забавно в нея, има само болка. — Тя долови недоумяващия поглед на Оливър и лицето й отново придоби благ вид. — Не се разстройвай — добави с нежен глас и разроши тъмните му къдрици. — Казвала съм ти и преди, че никога няма да се омъжа, а ако това стане, то със сигурност няма да е за граф Земски.

— Добре тогава — продума Оливър и въздъхна с облекчение. — За един ужасен миг си помислих, че си хлътнала по него, с всичките ти приказки за „зелените му необикновени очи и чупливата му руса коса!“ — рече той, като невероятно сполучливо имитираше Луси.

Луси се засмя и забравили за приема високото елегантно русокосо момиче заедно с дългокракото дванадесетгодишно момче се качиха на часовниковата кула, която гледаше към конюшнята, стискайки кутия цигари, с намерението да се научат да пушат.

Глава четвърта
Май — юни 1911 година

Неохотно Робърта Инман покри голото тяло на любовника си с чаршафа и нахлузи неговия яркочервен подплатен копринен халат. Все още сънлив след страстните мигове, Алексис се усмихна на нежното угрижено лице на жената, която току-що бе станала от леглото му.

— Много ме глезиш, Робърта! — продума той с топъл и нежен глас. — Аз съм този, който трябва да се грижи за теб!

Робърта Инман отвърна на усмивката му. Гарвановочерната й коса се спусна по страните й, а сивите й очи ласкаво погледнаха любимия. Горещата страст, с която неговото тяло даряваше нейното, отстъпваше пред дълбока депресия. Това познато чувство тя бе приела като нещо неизбежно; защото осъзнаваше причината, поради която то я бе завладяло — Робърта обичаше Алексис с цялото си сърце, тяло и душа, а той никога не я бе обичал. Тя му беше любовница от осем години, но това, че можеше да разчита на неговата приятелска преданост, само отчасти компенсираше липсата на любов. Потребността й от неговата любов неимоверно много се засилваше след задоволяване на взаимните им страсти. Тя все си повтаряше, че причината се крие в невъзможността Алексис да се ожени за нея, тъй като тя никога не би могла да напусне съпруга си. Когато беше съвсем млада, родителите й я принудиха да сключи брак с мъж, тридесет години по-възрастен от нея — един застаряващ шотландски пер, който сега бе прикован на легло. Той беше импотентен още по време на медения им месец и неизбежно рано или късно младата му съпруга щеше да се изкуши да си потърси любовник. Но Робърта не бе харесвала никого до момента, в който срещна Алексис, и за първи път в живота си се влюби. Тогава той бе на двадесет и две години, на прага на кариерата си във Външно министерство, след като бе учил математика и физика в Оксфорд. Въпреки че бе имал широк кръг от приятели, в живота му нямаше жена. Загубил майка си едва шестгодишен, той бе възпитан от баща си — един взискателен, но мил хърватин, от когото Алексис се възхищаваше с цялото си сърце. Но той също почина две години преди Алексис да отиде в Оксфорд.

Алексис бе пленил Робърта не само физически. Той бе пробудил майчинският инстинкт и тя бе усетила неговата потребност от женско присъствие в живота му. С пет години по-възрастна от него, тя не изпитваше вина, че го бе съблазнила. От самото начало Алексис бе откровен с нея. Когато разбра, че Робърта е истински влюбена в него, той се опита да сложи край на връзката им, но Робърта го склони да продължат тайните срещи. Обвързана с болния си съпруг, тя не можеше и да си помисли да го изостави, за да се омъжи за Алексис, а и лорд Ангъс не даваше признаци, че скоро ще напусне този свят, за да бъде тя свободна да се омъжи отново. Двамата с Алексис се бяха разбрали да пазят в тайна връзката си и да не нараняват никого, докато търсят утеха и удоволствие един в друг.

Това споразумение устройваше както Алексис, така и Робърта. Изцяло погълнат от работата си, графът не желаеше в живота му да се намесват съпруга и семейство. Често пътуваше в чужбина и колкото по-малко задължения имаше в личния си живот, толкова по-добре за него. Щом разбра, че Робърта успешно се бе преборила с момичешките си мечти за любов, той възприе отношенията им като израз на взаимна привързаност, която носеше спокойствие и утеха. Висока, с изваяно тяло, изтънчена и сдържана, Робърта напълно удовлетворяваше изискванията на Алексис. Още повече, че той наистина я харесваше и изпитваше благодарност към нея. Взе дългата й изящна ръка и притисна устни в хладната суха кожа. Придърпа я на леглото до себе си и рече:

— Не бързай да си тръгваш, Робърта. Остани да си поговорим малко.

Тя му се усмихна.

— Щом искаш — съгласи се тя. — Разкажи ми за ужасния прием, на който беше поканен миналата седмица. Какъв досадник е Хилъри Ленъкс! Не мога да разбера защо Луиз се омъжи за него — но, изглежда, че го боготвори.

— Луиз Барат не е особено интелигентна жена — рече Алексис, като се усмихна. — Те двамата сякаш са родени един за друг. Освен това не бива да се забравя, че семейство Барат имат три дъщери, които трябваше да оженят, а Хилъри е с доста добро положение в обществото. А що се отнася до приема, Анабел и Джилиън си бяха дошли вкъщи за Великден, както и Луиз. Бременността на Джилиън е напреднала доста и бъдещият татко е много горд.

Робърта се засмя и каза съчувствено:

— Сигурно си се отегчил до смърт.

Робърта се изненада от изражението, което неочаквано придоби лицето му, както и от нотките на колебание в гласа му.

— В интерес на истината, не бях толкова отегчен, колкото се очакваше. Лейди Рошфорд и най-големият от братята Рошфорд, Тобаяс, също бяха на приема. Мисля, че точно Тобаяс бе заминал с лейди Рошфорд в Америка. Обществена тайна е, че двамата са ужасно влюбени и предполагам, че след като съпругът й е мъртъв, тя ще се омъжи за девер си. Той има вид на приятен човек, а тя е все така красива.

— Нима имат право да се оженят? — попита Робърта. — Не противоречи ли това на църковните закони — вдовица да се омъжи за брата на съпруга си?

Алексис сви рамене.

— Мисля, че това важи за Англия. Ленъкс ми каза, че лейди Рошфорд се изпуснала пред тъща му, че може би ще сключат брак в Съединените щати.

— Надявам се да успеят, щом наистина се обичат — продума Робърта. — Вярно, че с поведението си покойният лорд Рошфорд малко или много принуди жена си да го напусне.

Алексис кимна одобрително.

— Такива са клюките и не може много да се вярва на тези приказки. Ленъкс ми довери, че лорд Рошфорд имал доста любовници и няколко извънбрачни деца. Освен това пропилял парите на жена си, за да спаси семейството от дългове. Честно казано, Робърта, чух някакви слухове, че дъщерята, с която така неочаквано и загадъчно се сдобиха, е резултат от едно от кръшканията на Роуел Рошфорд. Но момичето беше на тържеството у Барат и едно нещо е извън съмнение — тя е дете на майка си. Никога не съм виждал някой да прилича толкова много на своя родител. Само очите й са различни — не кафяви, а теменуженосини.

Робърта, която познаваше всички интонации в гласа на любимия си, отново бе обхваната от мимолетно чувство на безпокойство.

— Едва ли можеш да наречеш дете Люсиен Рошфорд, щом е присъствала на приема — каза тя с привидно безразличен тон.

Алексис кимна, без да разбере, че прикритото му вълнение бе очевидно за Робърта.

— Лейди Барат ме осведоми, че мис Рошфорд е почти на седемнадесет години, въпреки че все още не е официално въведена в обществото. Нямах възможност да разговарям с нея, трябваше неочаквано да напусна тържеството. Но нямаше начин да не я забележиш. Казват, че е била в някакъв манастир във Франция, но… не знам защо имам някакво предчувствие, че… маниерите й не отговаряха много на строго и взискателно възпитание. Не знам, може би греша.

„Но тя те е заинтригувала“ — помисли си с горчивина Робърта, като за първи път откакто познаваше Алексис усети, че има повод за ревност. По принцип, Алексис беше твърде безразличен към чара на младите момичета, с които непрекъснато се запознаваше. Често й бе казвал, че младостта не го пленява особено. Той предпочиташе изисканата компания на по-възрастните жени и всъщност не изпитваше нужда от женска компания, щом като Робърта беше винаги до него. Робърта се питаше дали пък сега нещата не се променяха, след като бе забелязала няколко бръчици около очите си, недотам опънатата кожа под брадичката си, леко отпуснатите си пълни гърди. Алексис спомена, че момичето приличало на майка си, а лейди Рошфорд бе прочута с красотата си.

— Вероятно ще намериш ключа към загадката, когато отново я срещнеш — подхвърли тя.

— Съмнявам се, че ще я видя скоро — отвърна Алексис, без да съзнава съжалението в тона. — Трябва да замина за чужбина за около месец, а и тя е в траур и няма скоро да я представят в Двореца, което означава, че няма да бъде в Лондон по време на сезона.

Робърта стана от леглото, като се преструваше на безразлична.

— Време е да си тръгвам — рече тя. — Ангъс ще се чуди къде съм. — Докато се обличаше, мислите й се върнаха към Алексис и младата Рошфорд. Робърта съзнаваше, че той е бил доста по-впечатлен, отколкото си признаваше, щом като вече бе преценил възможностите дали може да я срещне отново.

Бавно тя обу фините си копринени чорапи и ги закопча с жартиерите си, украсени с панделки. Алексис обикновено с удоволствие наблюдаваше как тя се облича, като признаваше, че това вникване в женското поведение е прелестно усещане, на което той искрено се наслаждаваше. Но когато Робърта извърна поглед към него, видя, че той бързо бе заспал с вдигнати до главата си юмруци, сякаш бе дете. Едновременно с болезнения страх Робърта почувства прилив на нежност. Любимият й изглеждаше толкова млад и уязвим в съня си. Леко влажната му коса се бе накъдрила на високото му чело, тъмните му мигли докосваха зачервените му страни, прикривайки искрящите зелени очи. Под завивката от фин ленен плат се очертаваше идеално оформеното му тяло — стегнато, мускулесто и същевременно грациозно. Тя познаваше всяка извивка и специфичния аромат на тялото му толкова добре, че би могла със завързани очи да го усети, стига той да е близо до нея.

Любовта й беше толкова силна и чувствена, че очите й веднага се насълзиха. Тя наведе глава и го целуна по устните. Той не се събуди, но в съня си се обърна с гръб към нея. В момента на изострена чувствителност Робърта възприе това движение като предзнаменование, че той скоро ще я напусне.

„Скоро ще го загубя“ — помисли си тя, докато излизаше тихо от къщата му и се запъти да потърси такси. Досега винаги Алексис слизаше по стълбите да я изпрати и да се увери, че тя е в безопасност. „И когато го отстъпя на някоя друга, то ще бъде завинаги“ — каза си тя. Самият Алексис бе заявил: „Никога няма да те напусна, скъпа моя Робърта, поне докато се оженя, а засега нямам такива намерения.“

Но Робърта най-добре знаеше, че Алексис — макар и тридесетгодишен — не се бе влюбвал досега. Докато стигна къщата на „Ийтън Терас“, Робърта бе успяла да се успокои и да преодолее страховете си. „В крайна сметка аз бях тази, която спомена думата «любов», когато говорихме за младата Рошфорд — каза си тя. — Алексис призна само, че е бил заинтригуван… а това се очакваше, след като изведнъж се появява момиче, което всички смятат за починало. Вероятно тя е дете на лейди Рошфорд от друг мъж!“ И все пак, доколкото бе известно на Робърта Инман, репутацията на лейди Рошфорд беше безупречна. Робърта я бе виждала веднъж и я намираше за елегантна, приятна и много тъжна жена. Тя не даваше вид на жена, която би могла, въпреки нещастния си брак, да компенсира липсата на любов с някой чужд мъж. Във всеки случай покойният лорд Рошфорд не би признал дете, което не е негово.

Когато прислужникът отвори вратата, Робърта се усмихна. Защо трябваше да се чуди толкова на любопитството на Алексис, след като самата тя смяташе, че тази история с момичето е твърде странна. С въздишка на облекчение Робърта свали шапката и палтото си, придаде спокоен вид на лицето си и се изкачи по широката стълба, за да прекара един час в разговор с раздразнителния, избухлив старец, който я обичаше тъй, както Алексис никога нямаше да я обича, и единственото чувство, което я караше да стои в леглото му, бе съжалението.

Робърта Инман беше съвсем права в предположението си, че Уилоу, макар и нещастно омъжена за Роуел Рошфорд, никога не бе имала връзка с мъж, влюбен в нея. От деня, в който Тоби бе напуснал имението Рошфорд и любимата си лаборатория, за да отиде с нея в Америка, единственото му желание бе да се грижи за нея и децата. Той се бе настанил в къща, която се намираше в същия квартал на Сан Франциско, в който живееше Уилоу и упорито съблюдаваше всякакво благоприличие, за да не накърни репутацията на снаха си. По негласно споразумение те никога не говореха за силната, страстна любов, която чувстваха един към друг, и въпреки че всички, които добре ги познаваха, можеха да я усетят, прикрита под сърдечните им приятелски отношения, никой не обсъждаше тази голяма любов.

За нея се споменаваше само в разговорите на четири очи между Натаниел и Анжела Корбет. Натаниел беше не само най-добрият приятел на бащата на Уилоу, но и председател на неговата огромна корпорация „ТРТК“, която бе притежание на милионера до ненавременната му смърт, причинена от земетресение в Сан Франциско. На около шестдесет години, Натаниел ръководеше корпорацията и изпълняваше ролята на попечител на двете деца, Оливър и Алис. Това капиталовложение позволяваше на Уилоу да бъде независима от съпруга си и да се върне в родината си преди година.

Натаниел и жена му бяха преживяли трагично факта, че Уилоу и Тоби няма да могат да се оженят. Нямаше друга двойка, която така добре да си подхождаше. Те се възхищаваха от Тоби точно толкова, колкото ненавиждаха Роуел, чиято смърт — той бе едва на четиридесет и пет години — приеха като чудо. Веднага Натаниел се зае да разучи законните положения, които доказваха, че е възможно Уилоу да се омъжи за девер си. Ако зависеше от него, те щяха да сключат брак още преди да се завърнат в Англия. Но Анжела одобри отлагането на тази церемония, докато мине поне година от смъртта на лорд Рошфорд.

„Те толкова дълго чакаха, лишени от надежда, че биха могли да изчакат още малко, за да спазят благоприличието“ — бе казала тя.

Докато вървеше с Тоби към лабораторията му, Уилоу си мислеше, че ставаше все по-трудно да се държат на разстояние един от друг, откакто се бяха върнали у дома. Точно тук, в тази къща, тя за първи път бе разбрала, че го обича. В лабораторията на Тоби те за първи път си бяха държали ръцете и си позволиха да признаят любовта си и нуждата, която изпитваха един към друг. Сега, когато Роуел бе погребан в гробището на Хавърхърст и Уилоу се бе отървала от неговото влияние, беше много лесно да забрави него и нещастните години на съвместния им живот. Въпреки че официално бяха в траур, в къщата се бе настанила нова атмосфера. Сега се чуваше детски смях, слугите пееха, докато вършеха задълженията си; най-после щастието бе пуснало корени тук. Тя продължаваше да се събужда всяка сутрин лъчезарна и весела при мисълта, че любимата й дъщеря е отново вкъщи. Все още се чувстваше дълбоко засегната, че Люсиен, която беше от три месеца тук, не проявяваше желание да се сближи с майка си, за което Уилоу копнееше от цялата си душа. Тя бе обожавала своята кротка, скромна, обичлива майка и й беше трудно да разбере сдържаността на Люсиен. Уилоу страдаше всеки път, когато нерешителните и плахи опити да се сближи с детето си биваха безмилостно отхвърляни.

— Чувствам, че тя ме обвинява за всичките тези погубени години — за пореден път каза Уилоу на Тоби. — Отказва да ме изслуша, когато искам да й разкажа за раждането й и колко много съм страдала, когато са ми казали, че е мъртва. Убедена съм, че ще осъзнае колко много я обичам, щом съм я приела в семейството въпреки… въпреки унизителния живот, който е водила до неотдавна.

— Не мисля, че Люсиен чувства вина за всичките тези години — ласкаво рече Тоби. — Тя е много практично дете. Просто за нея това е съвсем различен начин на живот. Знам, че ти е трудно да го разбереш, любов моя, но Люсиен не вижда никакви зли намерения в Мадам, която я е завела в публичния дом. Колкото и потресаващо да е за теб, тази жена е била като майка за нея, а момичетата са се сприятелили с нея и са й били като сестри. В известен смисъл ние би трябвало да се възхитим от нейната преданост. Силви ми каза, че не е чула от Люсиен и една дума против момичетата.

Уилоу въздъхна, когато Тоби затвори след тях вратата на лабораторията. Той току-що се бе върнал от новооткрития Институт за радий в Лондон, в резултат на което се бе вдъхновил да поднови изследванията си.

— Доволен си, че се завърна у дома, нали, Тоби? — попита тя с усмивка.

Тоби се спря, огледа със задоволство неподреденото си владение.

— Мисля, че ми липсва това място — призна той и бързо добави — въпреки че нито за миг не съм съжалявал, че го напуснах в онзи ужасен ден миналата година. Струва ми се, че е било преди много повече от дванадесет месеца. Не бих позволил никога да прекосиш океана без мен.

Уилоу протегна ръка и гальовно го докосна по бузата.

— Веднага щом стане възможно ще се върнем в Щатите, за да се оженим. Потърпи още малко, любов моя.

Тоби се усмихна с обичайната си недотам весела усмивка.

— Ще потърпя, сладка моя Уилоу, но не винаги е толкова лесно. Така страстно те желая.

Уилоу не се осмели да докосне Тоби по бузата още веднъж и пристъпи настрани от него.

— Не по-страстно, отколкото аз те желая, Тоби — рече тя с пресипнал глас. За миг погледите им се срещнаха, изпълнени с нежност и копнеж.

През юни новият крал бе коронован като Джордж V. Семейство Рошфорд не отидоха до Лондон, но щедро допринесоха за празненствата в Хавърхърст. Всички къщи бяха празнично украсени, а магазинът в селището продаде два пъти повече сувенири от обикновеното — национални флагчета, вази, украсени с образа на новия крал, снимки на краля и кралицата, обградени с хералдическите знаци.

Уилоу даде неофициална вечеря за семейство Барат, но от двамата по-големи братя само Джордж дойде на приема. Хауърд беше отишъл до Кеймбридж, за да посети колежа, в който щеше да постъпи на 29 септември.

Джордж се възползва от възможността да направи предложение за женитба на Люсиен.

— Знам, че майка ти те смята за прекалено млада, за да се сгодим — каза й той, когато бяха насаме в оранжерията. Не сваляше поглед от Люсиен, а червеното му луничаво лице се бе изпотило от възбуда и притеснение. — Но ако искаш, бихме могли да се сгодим тайно. Поне малко ме харесваш, нали?

Луси бе истински заинтригувана — не защото хранеше някакви добри чувства към едрия непохватен Джордж, а поради вълнението, което изпитваше от факта, че той наистина иска да се ожени за нея. Това беше първото предложение за женитба, което бе получавала. Колко ли впечатлена би била мадам Лу-Лу! А момичетата биха я помислили за луда да откаже на мъж, който един ден щеше да стане баронет като баща си.

— Разбира се, че много те харесвам, Джордж — продума най-после тя, — но аз нямам желание да се омъжвам.

Джордж възприе думите й като надежда.

— Но аз ще те изчакам, Люсиен… колкото и дълго да е това. Не е необходимо никой да знае, че сме си дали обет да бъдем заедно. Бих могъл да ти подаря пръстен, моя златен пръстен с герб — добави той внезапно вдъхновен. — Би могла да го носиш вместо медальон, скъпа Люсиен, и това ще ме направи най-щастливия човек на земята.

Луси впери замислен поглед в зачервеното му лице.

— Представи си, че откажа да се омъжа за теб — каза тя колебливо.

— Един годеж винаги може да се развали — прекъсна я Джордж. — Особено, ако не е публично обявен. Не, че аз някога ще поискам да разваля годежа. Моля те, скъпа Люсиен, кажи „да“.

Луси си спомни думите на мадам Лу-Лу, че златото е най-ценната стока, то е много по-важно от парите. Запазвало е своята стойност и по време на война, във всяка държава, във всяко общество. А сега Джордж й предлагаше златния си пръстен. Това, че пръстенът беше със семейния герб, за Луси не означаваше нищо.

— Как бих могла да нося твоя пръстен на врата си, без някой да го види — попита тя, като печелеше време. — Ще трябва да го скрия някъде, Джордж!

С грейнало лице Джордж заяви, че тя би могла да го скрие, където поиска.

— И няма да кажеш на никого? — полюбопитства Луси, като инстинктивно усещаше, че нарушава едно от стотиците общоприети правила, които тя все още изучаваше.

— Заклевам се в честта си! — извика Джордж, измъкна пръстена от ръката си и го постави върху хладната длан на Луси.

— Много ти благодаря, Джордж! — учтиво каза Луси. Тя беше във възторг от подаръка и осъзнавайки какво удоволствие би могла да достави на Джордж, тя се повдигна на пръсти и го целуна в устата.

Реакцията на Джордж не я изненада особено. Беше ясно колко горещо я желае той. Ако беше по-щедър към нея, може би тя щеше да му разреши нещо повече от целувка. Но като виждаше какво въздействие оказа върху него мимолетната й проява на нежност, тя сметна за неразумно да го насърчава още. Луси предложи да се присъединят към останалите гости и за най-голямо разочарование на Джордж не му обърна повече внимание до края на вечерта.

През юли най-големият син на Краля, Дейвид, бе провъзгласен за принц на Уелс. Само осемнадесетгодишен, красивият млад наследник на трона вече се ползваше с популярност сред народа. Хората бяха доволни, че кралят следва политиката на баща си, защото много от тях се опасяваха, че Джордж V ще направи нежелани промени и дори ще се върне към по-строгите и ограничителни укази на баба си Виктория. Но той се оказа също толкова запален почитател на надбягванията, колкото и Едуард, беше отличен ездач и винаги, когато имаше възможност, отиваше да язди. Изглеждаше неуморим — бе посетил музеи, институти, дори Централната поща — и явно обичаше да се среща с хора. Даде прием в чест на немския кайзер, направи проверка на войските при Алдершот, а след коронацията посети Спитхед Ривю. В края на юни той покани сто хиляди деца в Кристалния дворец, за да им се представи.

През целия месец юли в Англия беше много горещо, температурата достигаше до тридесет и пет градуса на сянка. Оливър и Луси ходеха тайно да се къпят в езерото — Оливър по долни гащи, а Луси — съвсем гола. Пълната й липса на притеснение постепенно помогна на Оливър да преодолее смущението си от безсрамието на сестра си. Той бързо привикна с гледката на бялото й красиво оформено тяло, което се плискаше до него в топлата вода. Оливър се противопостави на излагането на показ на тази голота само когато Хенри, неговият приятел, го помоли да се присъедини към тях и да вземе участие в лудориите им.

— Не е прилично! — каза Оливър в отговор на оплакванията на Луси, че половината от удоволствието изчезва, ако не може да почувства водата гола. — Нима не разбираш, Луси? Той е мъж, или почти мъж!

— Ти също! — засмя се Луси, но Оливър сърдито отвърна:

— Не е същото. Ти си ми сестра… а и аз не съм убеден, че е редно да те гледам в този вид.

Чувствата му към нея бяха съвсем непорочни, но все пак изпитваше малка вина заради въздействието, което оказваше голотата на Луси върху него. Досега не се беше замислял много за разликата между мъжа и жената. Любовта, възпявана от поетите, му се струваше глупаво и сантиментално нещо. Стихът „Да те сравня ли с летен ден, не знам?“[1] не означаваше за него нищо друго освен един от досадните сонети на Шекспир, които трябваше да научи наизуст. Но сега, като наблюдаваше Луси, разбра и оцени смисъла на тези стихове. Сестра му беше толкова красива, че напълно осъзнаваше защо Джордж и Хауърд искаха да се оженят за нея. Успокояваше се с факта, че самата Луси нямаше намерение да се омъжи за нито един от тях, или по-точно женитбата не влизаше в плановете й. Когато майка му го осведоми, че е наследил от баща си титлата „пер“, както и имението Рошфорд, това не го впечатли особено. Но сега, след като знаеше за желанието на Луси да бъде богата и да управлява имението, той съзнаваше, че притежава нужната власт, за да осъществи мечтите й.

— Можеш да ръководиш къщата вместо мен, Луси — каза той. — Можеш да каниш, когото си искаш и да даваш приеми. Можеш да имаш всички дрехи и бижута, които си пожелаеш. Никога няма да те карам да се срещаш с хора, които не харесваш, нито да правиш нещо, което не е по волята ти. Този дом ще бъде колкото мой, толкова и твой.

— А какво ще каже мама? — полюбопитства Луси.

— За нея ще построим друга къща — Оливър бе обмислил вече как плановете му за неговото бъдеще и това на Луси биха засегнали мама Уилоу. — Чичо Тоби често казваше, че Grandmère не е трябвало да живее в Рошфорд след женитбата на родителите му. Според него тя е причинила доста неприятности и баща му е трябвало да й построи отделна къща.

Луси се избърса с долната си фуста, нахлузи бялата си камизола и дантелените гащи и метна мокрите си дрехи на един храст, за да изсъхнат. Сетне легна до Оливър на изгорялата от слънцето трева и пъхна ръце под главата си.

— Разкажи ми за Grandmère — рече тя. — Ти я помниш, нали, Оливър? Беше ли толкова лоша, колкото казва мама?

Оливър се ухили.

— Аз много харесвах Grandmère, а мисля, че и тя ме харесваше. Бях много малък, когато почина — на около пет години, — така че не съм бил свидетел на много от злините й. Знам това, което са ми разказвали мама и чичо Тоби. Тя била жестока и към леля Доди, която живееше тук, преди да се омъжи за чичо Джеймс. Grandmère я мразела, защото кракът и ръката на леля били деформирани от болест. Опитала се да предотврати женитбата на леля Доди с чичо Джеймс, тъй като той бил само един прост учител, а според Grandmère човек с такова ниско социално положение не можел да се жени за една Рошфорд. Grandmère беше и ужасна снобка. Имаше добро отношение към родителите на мама само защото дядо е бил милионер. Мама казва, че тя се е държала лошо с всички, с изключение на чичо Франсис, когото разглезила, защото приличал на прадядо. Особено безмилостна е била към чичо Рупърт, защото е бил артистична натура и недостатъчно мъжествен, за да й хареса. Но към мен тя беше мила — играеше с мен, четеше ми приказки, а понякога ми даваше едно от малките бонбончета с дъх на теменужки, които държеше в една кутия до леглото си.

Луси се опитваше да събере в един образ деспотичната, но понякога внимателна старица със злата вещица, която леля Силви обвиняваше за отвличането на Луси. Портретът на Grandmère, нарисуван от Миле, висеше закачен в имението Рошфорд и всеки път, щом Луси минеше покрай него, тихо проклинаше старицата, която се бе опитала да я лиши от полагащото й се наследство. Ако не беше тя, Луси щеше да расте в този дом, наслаждавайки се на разкоша като малката Алис и нямаше да бъде необходимо сега да се учи да говори, да мисли и да се държи като дама; нямаше да се налага да крие срамното си минало — ужасното минало, както й казваха, за което не биваше да споменава пред никого.

Леля Силви наричаше Grandmère „безжалостна“ и я представяше като жена с „желязна воля“. Луси реши, че сега е неин ред да бъде безжалостна и да преследва собствените си цели, независимо от съпротивата, която би могла да срещне. Тя не знаеше докъде се простира богатството на Рошфорд. Бе разбрала, че бащата на мама е оставил цялото си състояние на Оливър и Алис и че то включва огромен бизнес в Америка, наречен „Железопътна и транспортна корпорация Тетфорд“. Изглежда, че Оливър ще стане много богат, когато навърши нужните години и тя би могла да причини много по-голямо зло от това един ден да поеме вместо него управлението на Рошфорд. Но докато гледаше младото тяло на момчето, изтегнало се до нея, тя осъзна несъстоятелността на мечтите си. С тази черна къдрава коса и големи усмихнати очи Оливър бе предопределен да стане изключително красив мъж. Той много приличаше на чичо Пелам, който с хубавата си външност, чувството за хумор и вкуса към забавления мигновено привличаше жените. По всяка вероятност един ден Оливър щеше да се влюби и да се ожени. И тогава тя щеше да бъде пренебрегната и изоставена.

Луси присви устни. Сигурността можеше да се придобие по един-единствен начин — като станеш финансово независим. На горния етаж в заключената кутия за бижута, тя бе прибрала златния пръстен на Джордж, една перлена огърлица, подарена от чичо Тоби по случай седемнадесетия й рожден ден миналия март и още по-ценната брошка със сапфири и диаманти, която майка й даде по същия повод. Вчера тя бе прибавила към увеличаващото се съкровище златен сувенир, който се даваше на децата, за да запомнят деня на коронацията. И най-накрая, тя все още пазеше златния медальон, който й бе дал докторът, когато я откри в публичния дом.

На Луси й бе разрешено да разглежда бижутата на мама и тя добре знаеше, че собствените й скъпоценности бяха с далеч по-малка стойност от тези на майка й. Но Луси имаше много време пред себе си и докато гледаше как едно водно конче се плъзга по повърхността на езерото към тях, си мислеше, че мама й бе обещала да й подари истинска диамантена тиара, когато я представят в двореца следващия сезон. А преди това, на Коледа, всеки щеше да получи най-хубавия подарък, който си беше пожелал. Оливър й бе разказвал за този празник и как тогава са му подарили колело, а на Алис — голяма триетажна кукленска къща с пълен комплект от мебели, които са били точни копия на истинските мебели.

Луси притвори очи и се отпусна. Несъмнено Мадам би казала, че Луси добре се е наредила! Мама й беше забранила да пише писма на Мадам, но Луси се утешаваше с мисълта, че леля Силви я бе поканила на гости в Париж и тогава тя щеше тайно да отиде до Le Ciel Rouge. Какво ли впечатление щеше да им направи с красивите си дрехи и скъпите бижута! Дори би могла да се обади на Морис Дюбоа, художника. Какво удоволствие би й доставило само да му покаже, че той погрешно е преценил бъдещето й!

— За какво мислиш, Луси? — прекъсна бляновете й Оливър. — Усмивката ти е много закачлива.

Луси отвори очи и срещна любопитния му поглед. Разсмя се и с жизнерадостен тон каза:

— Мислех си как да отмъстя на един човек, който някога много ме нарани.

— Сериозно ли говориш, Луси? — продължи Оливър. — Ако това е вярно, значи ти нямаш нищо общо с мама. Тя прощава на всички. Простила е дори на татко, който я направи толкова нещастна.

— Е, добре, аз не мога да простя на този човек, че не изпълни обещанието си — заяде се Луси. — Както виждаш, мой малък сладък Оливър, аз не притежавам благия, милостив, незлоблив характер, който всички вие приписвате на мама. Тя е слаба, а аз съм силна.

— С желязна воля като Grandmère? — подразни я Оливър.

Луси не се засегна, усмихна се и отвърна:

— Може би съм като нея — безжалостна.

— Хайде де! — извика Оливър. — Нека да поплуваме още малко, Луси, преди да е станало твърде късно. Наближава времето за следобедния чай и Джордж ще доведе Хенри, за да поиграем тенис. Джордж каза, че ще те научи.

Освен тази нова за нея игра Луси имаше още безброй занимания през дългите горещи летни дни в имението Рошфорд. Понякога ходеха с кола до Танбридж Уелс заедно с мама и Алис, за да си купят ръкавици или шапка, или обувки; устройваха си излети, на които присъстваха всички поколения от семействата Барат и Рошфорд, тенис-турнири, мачове по крокет, прекараха няколко дни на морето. И винаги около Луси кръжаха или Джордж, или Хауърд, като се надпреварваха кой пръв да задоволи някой неин каприз.

В началото на август ненадейно ги посети Алексис Земски. Той пристигна в Рошфорд с открития си ланчестър, без шофьор. Представи се на Уилоу и на чичо Тоби, като им обясни, че е бил на обяд в техните съседи Барат и тъй като бил наблизо, решил да се отбие в Рошфорд. Уилоу прикри изненадата си и го покани да им направи компания за чая в градината. Въпреки че знаеше за близкото приятелство между графа и сър Джон и лейди Барат, Уилоу и Тоби го бяха виждали само веднъж за кратко време, което не можеше да оправдае посещението му, след като не е бил предварително поканен. Но като забеляза как погледът му обходи набързо семейството, събрано под сянката на една липа, и се прикова върху красивата й дъщеря, Уилоу веднага разбра причината за посещението на графа. Тя беше доволна. Въпреки че Люсиен не бе представена официално като дама, все пак вече беше на седемнадесет години, а красивият млад мъж беше напълно подходяща партия и според думите на лейди Барат е преследван от много майки, чиито дъщери са на възраст за женене. Дори и да беше изненадана от приближаването на непознатия гост, Луси не даде никакъв признак за това, нито пък изглеждаше впечатлена от вниманието му по време на разговора. Тя и Оливър бяха планирали тайно да отидат и да поплуват веднага щом могат да избягат от „възрастните“, но пристигането на Графа осуети намеренията им. Луси скоро забеляза необикновената дълбочина на неговия поглед и за пръв път в живота си се притесни от начина, по който я гледаше един мъж. Да предизвикаш възхищение беше първото правило на Мадам и Луси бе привикнала към такива погледи. Но чудноватите зелени очи на графа не изразяваха неутолимото желание, което Луси очакваше да открие. Мислеше си, че погледът на Алексис бе по-скоро преценяващ, сякаш се опитваше да проникне вътре в нея, да отгатне мислите й, докато тя отговаряше любезно на учтивите му въпроси.

Алексис Земски не усещаше, че момичето, заради което бе дошъл от Лондон, се плашеше от него. Любопитството, което проявяваше спрямо миналото й, се основаваше единствено на интереса му към нейната личност, защото му беше ясно, че Люсиен Рошфорд е твърде различна от връстничките си. Нито пък покриваше представата му за момиче, което току-що е излязло от някой взискателен във възпитанието си манастир. Тя беше далеч по-хладнокръвна и самоуверена. Още повече, както скоро осъзна той, тя не се опитваше да кокетира с него, както правеха всички глупави млади момичета, с които се срещаше по време на сезона в Лондон. Имаше чувството, че по някаква причина тя не го харесваше и че с държанието си го предизвикваше. Алексис не беше самонадеян човек, но с приятната си външност, атлетично тяло и плавни движения, той бе привличал погледите на жените от всяка възраст още когато беше съвсем млад. Робърта му бе повтаряла хиляди пъти, че той притежава особен чар, на който жените не могат да устоят, и го бе уверила, че младата мис Рошфорд едва ли ще остане безразлична. Сега той бе не само изненадан, но и доста разочарован. Не бе успял да заличи момичето от мислите си. Като не каза нищо на любовницата си за евентуалната визита в Хавърхърст, Алексис се отдаде на мечтите си и под предлог, че отива на гости у Барат, мигновено реши да посети и златокосата Люсиен. Но ако присъствието му не впечатли дъщерята, то Алексис със сигурност успя да привлече вниманието на младия лорд Рошфорд. Когато Оливър узна, че Алексис не само може да лети със самолет, но даже си има свой собствен в Брукландс, графство Съри, момчето не беше на себе си от вълнение. Веднага забрави за плуването и обсипа Алексис с въпроси.

Уилоу се опита да го успокои.

— Небето винаги е привличало Оливър — извини се тя. — Някога имахме голяма морава, от която пущахме балони, когато Оливър беше малко момче. Оттогава той твърдо реши да стане пилот, когато навърши нужните години. А сега, Оливър, моля те не притеснявай повече граф Земски. Сигурно е изтощен от въпросите ти.

Но Алексис бе харесал момчето, което изглеждаше толкова различно, макар и не по-малко красиво от сестра си. Той забеляза, че теменужените очи на Луси го гледаха презрително и се питаше дали е възможно тя да го ревнува заради вниманието му към Оливър. Но когато предложи на Оливър да го заведе в Брукландс, за да разгледа самолетите, момчето се обърна към сестра си и рече:

— И ти искаш да ги видиш, нали, Люсиен? Може ли и тримата да отидем, сър? Имам предвид, може ли да вземем и сестра ми с нас?

Алексис се усмихна, вперил поглед в Луси, и отвърна:

— За мен ще бъде удоволствие да дойдете с нас, мис Рошфорд. Имам един двуместен самолет, направен от братята Шорт.

Луси беше заинтригувана.

— Трудно ли е да се лети със самолет?

Алексис се усмихна, неочаквано развълнуван от огнените искри в очите на Луси.

— Не, съвсем не е трудно, мис Рошфорд.

— Но е опасно! — бързо добави Оливър. — Откакто стана онази катастрофа миналия декември, едноместните самолети ги наричат „човекоубийци“, нали така, сър?

Алексис кимна.

— Но непрекъснато се правят подобрения и сега Военното министерство смята, че е възможно самолетите да се използват във военно време. От април имаме и Въздушен батальон.

— Четох за това — извика Оливър. — Веднага щом завърша училище, ще се запиша в него. Но първо трябва да следвам в Итън. Започвам следващия месец. Приятелят ми Хенри също учи там и аз с нетърпение чакам да замина.

— Аз също съм завършил Итън — намеси се Алексис. — Беше много хубаво там, въпреки че се налагаше да работя усилено, защото вкъщи се говореше предимно на хърватски.

— Вие нямате никакъв акцент, сър — рече Оливър. — Не сте като Люсиен. Тя все още произнася по френски буквата „р“ и използва много френски думи, когато не може да се сети за английските.

— Като се има предвид, че Люсиен учи английски само от година, мисля, че добре се справя — намеси се в разговора Уилоу.

— И ако мога да се изразя така, акцентът й е много приятен за слушане — добави Алексис. — Дано не станете прекалено безупречна, мис Рошфорд.

— Предполагам, че след време тя ще говори английски без грешка — рече Оливър. — Люсиен върши много неща безукорно.

Уилоу се усмихна снизходително.

— За съжаление това не се отнася за бродирането.

Люсиен не бе показала никаква склонност към шиенето на гоблени или каквито и да било други обичайни женски занимания.

— Ти би могла да го направиш, ако искаш, нали, Люсиен — настояваше Оливър.

Люсиен сви безучастно рамене, но се притесни от леката усмивка, която се появи на лицето на госта, заслушан в разговора.

— Предполагам, че тази тема е твърде досадна за граф Земски — намеси се Луси. — Не може ли да поговорим за нещо друго.

Интересът на Алексис се засили. Той не искаше да се върне в Лондон, без да се увери, че би могъл да види Люсиен отново. Обърна се към Уилоу и каза:

— Диригентът Томас Бийчъм е уредил руския балет на Диагилев да пристигне от Санкт Петербург в Лондон, лейди Рошфорд. Ако се интересувате от балет, мога да ви информирам, че Павлова, Фокин и Ниджински ще участват в спектакъла Le Specre de la Rose. Mora някоя вечер да ангажирам ложа за вас и семейството ви, ако пожелаете да дойдете с мен. — Алексис забеляза пламналия интерес в очите на Луси, когато погледна майка си, и бързо добави: — Разбрах, че са пожънали голям успех през сезона в Париж.

— С удоволствие ще дойдем — отвърна сърдечно Уилоу. — Люсиен, скъпо дете, за теб това ще е приятно преживяване и наистина е чудесно, че при първата си среща с балета ще гледаш Павлова. Казвали са ми, че тя е великолепна.

— В такъв случай ще ви се обадя по телефона веднага щом уредя нещата — доволно отвърна Алексис. Сега спокойно можеше да си вземе довиждане. Ръкува се с Оливър по мъжки, като му обеща в най-близко бъдеще да осъществят пътуването до Брукландс.

— Какъв приятен и забавен човек! — възкликна Оливър веднага щом Алексис се отдалечи на нужното разстояние. — Не си ли съгласна, Луси? Той е това, което аз наричам свестен човек. Не ти ли хареса, Луси? Ти дори не се усмихна, когато каза „довиждане“.

— Предполагам, че е свестен — отвърна Луси, като сви рамене.

— Мислех, че го смяташ за красив — настояваше Оливър.

За негово разочарование Луси отново сви безучастно рамене.

— Сигурно си прав, но предпочитам да не ме беше гледал така!

На зачервеното и развълнувано лице на Оливър се появи усмивка.

— Това е, защото той бе пленен от теб, Луси. Сигурно те намира за много красива. Може би е лудо влюбен в теб.

Този път Луси се разсмя.

— Разбира се, че не е, глупаче! — каза тя. — А дори и да е влюбен, това не ме интересува.

Оливър се замисли.

— Не бих имал нищо против да се омъжиш за него, Луси. С удоволствие бих приел зет, който притежава самолети. Може да ме научи да летя!

— Не ми пука дори и да има двадесет самолета и дузина дирижабъла — ядоса се Луси. — Никога няма да се омъжа за човек като него, ако изобщо някога се омъжа, както ти добре знаеш.

Но на неизбежния въпрос на Оливър защо тя не би се омъжила за Алексис Земски, Луси не знаеше какво да отговори. Едва по-късно, останала сама в спалнята си, тя достигна до заключението, че се осланяше на инстинкта си — имаше чувството, че въпреки обаянието си графът беше също толкова безжалостен, колкото самата нея; че ще получи от живота това, което иска, точно както тя самата възнамеряваше да направи. А това според нея не включваше оковите на брачния живот. Тя заспа и сънува, но не онези необикновени зелени очи, а мосю Морис, художника. Това беше познат сън, в който тя отново и отново преживяваше омразния унизителен момент, когато той й бе казал, че не желае повече да я рисува. О, как го ненавиждаше тя, как бе хвърлила парите му настрана и как бе побягнала от студиото му с пълното съзнание, че той никога няма да я покани отново! И както преди пет години, така и сега в съня си, Луси се втурна по дъждовните улици и се хвърли в утешаващите прегръдки на Ивет. „Забрави твоя художник малка моя, — й бе казала Ивет, като я притискаше до себе си. — Нито един мъж не заслужава женските сълзи!“

„Но аз го обичах, наистина…“ И тази нощ, както и всички останали, когато сънуваше Морис, Луси се събуди, а възглавницата й беше мокра от сълзите, които хиляди пъти се бе заклевала да не пролива.

На следващия ден едно такси спря пред имението Рошфорд. На шофьора му бе наредено да изчака, докато пътникът позвъни на вратата. Луси и Оливър подновяваха опитите си да се научат да пушат, скрити в часовниковата кула. Заели удобна позиция, те наблюдаваха високия, слаб, млад мъж, който чакаше Датън, иконома, да отвори вратата.

— Облечен е в униформа на флотски офицер — прошепна Оливър, въпреки че никой не би могъл да ги чуе от това разстояние. — Кой ли ще е той?

— Не прилича на някой от семейство Барат — каза Луси, като забеляза тъмномедените нюанси в цвета на косата му, което го отличаваше от червеникавата коса на съседите им.

Когато посетителят влезе в библиотеката, Уилоу веднага го позна. По-висок, по-скоро мъж, отколкото момче, гостът беше най-големият от извънбрачните деца на покойния лорд Рошфорд. За последен път се бяха видели преди три години и Уилоу не очакваше, че отново ще се срещне с Филип Грей. Той й се бе обадил, за да й върне един заем, който Уилоу му бе дала след смъртта на майка му и сетне бе заминал за Северна Англия при възрастната си леля.

Въпреки незаконната връзка на Филип със семейството на Уилоу, тя харесваше и се възхищаваше от момчето. Той бе надмогнал гордостта си и бе потърсил помощта на Уилоу, воден единствено от чувството си за отговорност към своите мизерстващи брат и сестра. Тя не обвиняваше Филип, че е незаконно дете на Роуел, който след дълга връзка с любовницата си я бе зарязал по най-жесток начин. Поради тази причина Уилоу посрещна Филип сърдечно.

— Сигурно вече си на колко… на седемнадесет години? — попита тя и с жест го покани да седне. — И в униформа.

— Аз съм кадет от флотата и съм на учение в Дартмут — отвърна Филип. Лицето му беше сериозно, а в тъмните му очи се четеше тревога. — Моля да ми простите, че за втори път се натрапвам, лейди Рошфорд.

Уилоу се усмихна, изненадана от приятното чувство, което изпитваше от тази среща.

— Чу ли за смъртта на баща си? — попита тя.

Филип кимна и продължи:

— Да, лейди Рошфорд. Но не съм дошъл да говорим за смъртта му. Исках да ви кажа, че леля ми Аугуста също почина.

— О, съжалявам — рече Уилоу, защото знаеше, че старата леля бе взела под крилото си трите малки деца на Роуел и им бе дала образование, след като майка им почина, а баща им ги изостави.

— Все пак това се очакваше — каза Филип, като се наведе напред неспокойно. — Леля ми беше на осемдесет и една, разболя се и паметта взе да й изневерява. Проблемът се състои в това, че парите, които тя бе заделила за брат ми и сестра ми, за да се издържат след нейната смърт, вече ги няма.

— Може би ще е по-добре, ако ми разкажеш цялата история — намеси се Уилоу. — Вероятно тогава ще съм в състояние да те посъветвам нещо.

Младият човек се опита да се усмихне.

— Животът ми и кариерата ми са в Кралската флота. Но брат ми и сестра ми са още деца и леля имаше намерение те да довършат образованието си. Тя беше доста богата, лейди Рошфорд, но всичките пари бяха вложени в химически завод в Нортамбрия — притежание на съпруга й. След неговата смърт тя пое контрола над предприятието под ръководството на главния управител Джон Грифет и всичко течеше като по вода. Но преди година Грифет почина и на негово място дойде помощник-управителя Бертрам.

Филип мачкаше в ръцете си униформената шапка, като се опитваше да запази тона си спокоен.

— Никога не съм харесвал Бертрам — беше прекалено раболепен или по-скоро ласкателен. Но леля ми не би чула и дума против него. Финансовите ревизори не откриваха нищо нередно в счетоводните книги, а аз нямах доказателства, с които да подплатя инстинкта си, че нещата не са както трябва. Преди шест месеца избухна пожар. Заводът изгоря и това уби горката леля Аугуста. Когато въпросът опря до изплащане на застраховката — защото пожарът си беше истинска злополука, се разбра, че Бертрам бе намалил сумата, която отиваше за застраховката на завода, и то много. В счетоводните книги той записвал истинската сума, а разликата прибирал в собствения си джоб. Но тъй като при пожара той почина, нямаше как да бъде подведен под отговорност. — Филип спря, за да си поеме дъх и продължи: — И така, лейди Рошфорд, всичко бе загубено. Дори нямаше достатъчно пари, за да се изплатят заплатите на прислугата. Помолих изпълнителите да продадат къщата, за да осигурят компаньонката на леля, която трябваше да остане, за да се грижи за Марк и Джейн. Нямаме никакъв друг капитал, а моята заплата във флотата е минимална. Изпълнителите предложиха да заведа децата в приют за сираци.

Когато Филип млъкна, Уилоу се върна назад в спомените си. Дори преди женитбата им Роуел бе обсебен от любовницата си Джорджина Грей. Беше я настанил заедно с децата в една къща в Лондон, която той възприемаше като дом повече, отколкото имението Рошфорд. И все пак най-накрая Роуел се отегчи и отхвърли всякаква отговорност спрямо второто си семейство. Сега за втори път в живота си неговите деца бяха бедни и изоставени.

Сякаш прочел мислите й, Филип рече със сериозен тон:

— За втори път съм дошъл тук, за да ви помоля за заем, лейди Рошфорд, но този път се съмнявам, че ще мога да ви го върна.

— Разбира се, че ще ти дам пари назаем, Филип… — тя млъкна, докато се бореше отчаяно с мислите си. — На колко години са децата? — попита тя. Не бе виждала никое от тях и естествено ги бе заличила от съзнанието си, след като Филип й бе казал, че отиват да живеят при леля си.

— Марк е на петнадесет, а Джейн — само на дванадесет. Ако бяха малко по-големи, нямаше да е толкова трудно да уредя нещо за тях. Марк би могъл да дойде при мен във флотата, въпреки че той никога не е обичал морето, а Джейн би могла да си намери работа като гувернантка. Тя е толкова спокойно и възпитано момиче, но… — Филип се поколеба, вперил поглед в ръцете си, а очите му бяха тъжни и нещастни.

Уилоу бе обхваната от силен майчински подтик да прегърне горкото момче и да го успокои. Но не го направи, неспособна да се отърве от спомена, че това бяха децата на Джорджина Грей. Колко дръзко любовницата на Роуел се бе опитала да унижи нея, младата съпруга на лорд Рошфорд, тук в този дом! Трябваше само да затвори очи, за да изникне образът на Джорджина, облечена в жълта копринена рокля с яркочервени зашеметяващи ръкави, която стоеше до вратата и с жест настояваше Роуел да й донесе ветрилото, сякаш той й беше слуга. И все пак тази жена бе завършила живота си ужасно. Уилоу, не без известна жестокост, си припомни, че през последните си дни Джорджина беше тежко болна и толкова бедна, че синът й трябваше да помоли за помощ нея, Уилоу. Съдбата, а не Уилоу, бе отмъстила на Джорджина Грей. Само Роуел се бе измъкнал от тази история, без да страда и без да бъде наказан. Уилоу си мислеше, че не е честно децата да страдат заради греховете на родителите си.

— Предполагам, че леля ви Аугуста ви е създала доста добри условия на живот — продума тя. — Приспособяването към живота в приюта ще бъде кошмарно изпитание за децата.

Филип кимна.

— И аз така си помислих, лейди Рошфорд, и отхвърлих тази идея като последен спасителен вариант. Изпратих писмо до училищата на брат ми и сестра ми и ми отговориха, че ако мога да си позволя да платя таксите, и двамата биха могли да останат там през ваканциите…

— Не! — каза остро Уилоу. — Това също няма да бъде добре за децата. — Тези две деца бяха като нейната Люсиен — без майка, без баща, без семейство. Не бива да има повече страдания, ако те могат да се избегнат.

Тя отиде до прозореца и се загледа в огромната ваза с червени рози. Несъмнено, момчето беше много нещастно. Сигурно за него мисълта за приют бе още по-ужасяваща, отколкото за нея. Но имаше ли друга възможност? Ако децата продължат образованието си в училището, тогава остават само празниците, през които те няма да имат къде да отидат — няколко седмици по Коледа и Великден и още няколко през лятото. Уилоу си мислеше, че би могла да ги покани в Рошфорд. Къщата беше достатъчно голяма. Пейшънс се грижеше само за малката Алис и би могла да наглежда Джейн. Момчето е само две години по-голямо от Оливър и вероятно ще се разбира с него… Но нима беше длъжна да понася децата на Джорджина под собствения си покрив? Уилоу не беше отговорна за тях все пак. От друга страна, те бяха деца на покойния й съпруг. Тя извърна поглед към Филип. Той седеше притихнал, целият потънал в мисли. Имаше толкова безнадежден и отчаян вид, че сърцето й се късаше от мъка.

— Филип! — извика тя рязко, за да прикрие вълнението си. — Можеш да доведеш брат си и сестра си тук, при мен. Те ще продължат образованието си в пансиона, а през ваканциите ще гостуват в Рошфорд. Сестра ти, Джейн, ще прави компания на Алис, а Марк ще прекарва времето си с Оливър.

Бледото лице на Филип поруменя.

— Не мога да приема такова щедро предложение… — започна той, но Уилоу го прекъсна:

— Знам, че не си дошъл да молиш за това, Филип, но не виждаш ли, че няма друго разумно разрешение на проблема. Имението Рошфорд е толкова голямо, че би могло да побере още четири пъти повече деца. Освен това се чувствам длъжна да поема някои от отговорностите на покойния ти баща. Той трябваше да ви включи в завещанието си. При това положение аз мога да си позволя да ви помогна. Нито един член от семейството ми няма да бъде подложен на лишения, докато е жив. И помни, Филип, и тримата сте Рошфорд, въпреки че носите името на майка си.

Уилоу забеляза недоверчивото изражение по лицето на момчето. Той беше слисан и вероятно имаше обяснима причина за това. Филип бе достатъчно голям, за да оцени факта, че е необичайно съпруги да осиновяват незаконните деца на съпрузите си. Може би, ако бе обичала Роуел, не би имала сили да бъде толкова милостива. Уилоу си мислеше за Тоби, човека, когото тя наистина обичаше и който сега беше в лабораторията си и не подозираше за трудностите, с които тя току-що бе обременила допълнително живота им! Но не се страхуваше, че той може да е на различно мнение от нейното. Ако тя наистина искаше да стане така, той с радост би я подкрепил. Още повече, че двете деца са негови племенници, също като Оливър и Алис. Всички те бяха потомци на брат му.

— Искам да се запознаеш с чичо си — по-точно с един от чичовците си — чичо ти Тоби. Сигурна съм, че ще ти хареса, Филип. Той е добър човек, също живее тук и аз винаги се съветвам с него по всички проблеми, още повече, че и той ще бъде настойник на Марк и Джейн. Редно е да се запознаеш с него.

Уилоу разбираше колебанието на Филип. Той бе презирал баща си, а чичо Тоби е негов брат. Филип не би могъл да повери брат си и сестра си в ръцете на човек, когото не харесва и не уважава. Но както очакваше Уилоу, след половинчасов разговор насаме Тоби и Филип бяха станали приятели. И двамата се смееха и изглеждаха спокойни, когато се върнаха при Уилоу в приемната. Филип се втурна към Уилоу и сграбчи ръката й.

— Не знам как да ви благодаря — започна той. — Тази сутрин, когато тръгвах от къщи, не можех да мисля за нищо друго освен какво ще правя, ако трябва да се върна при Марк и Джейн с лоши новини. Сега виждам, че ги очаква щастливо бъдеще. Чичо Тоби… — почувства се неловко, докато произнася тези две думи и срамежливо се усмихна — …предложи да ги вземе от Нортамбрия с кола следващата седмица. Дадоха ми отпуска по семейни причини, но трябва скоро да се върна в Дартмут. Разрешавате ли някой път да ви посетя, когато съм в отпуск?

— Филип, този дом е и твой, както и на Марк и Джейн — рече тихо Тоби. — Ще бъдем много засегнати, ако не го считаш за такъв.

Преди Филип да си тръгне, Уилоу забеляза как Тоби пъхна няколко банкноти в ръката му и сърцето й се изпълни с благодарност към нейния мил и грижовен любим. Те стояха един до друг, докато колата на Филип се отдалечаваше. Уилоу пъхна ръката си в неговата и Тоби й се усмихна.

— Май семейството доста се поувеличи, а? — рече той. — Първо нашата малка Люсиен, а сега още две, ако не и три деца. Хайде да отидем и да кажем на трите, които имаме, че броят им ще се удвои!

— Скъпи мой Тоби, толкова много те обичам — прошепна Уилоу. — Имам нужда от теб. Как ще им обясним цялата тази история?

— Ще им кажем, че осиновяваме семейство, чиито родители и роднини са мъртви — спокойно отвърна Тоби. — Миналото не ги засяга. А що се отнася до приятелите ни, Уилоу, съмнявам се, че някой си спомня за горката Джорджина и едва ли ще разберат, че това са нейните деца.

Уилоу си помисли, че Тоби е прав, защото дори и тя едва си спомняше как точно изглеждаше жената, която навремето й бе причинила толкова много болка.

[1] Превод Вл. Свинтила ↑

Глава пета
Ноември — декември 1911 година

Беше студен, мразовит ноемврийски ден. Алексис звънна на прислужника си да донесе още въглища за огъня, въпреки че огромната приемна в лондонската му къща беше сравнително топла. Робърта бе пристигнала преди половин час и веднага забеляза безпокойството на приятеля си. С известен страх тя почти се бе досетила за причината. Чакаше търпеливо, докато лакеят свърши със задълженията си, без да сваля поглед от гърба на Алексис, който стоеше до прозореца и съзерцаваше едно обрулено от вятъра дърво на площада. Когато прислужникът излезе от стаята, той разкърши рамене, сякаш най-после бе стигнал до някакво решение, обърна се с лице към нея и каза:

— Трябва да ти кажа нещо, Робърта. Отдавна имах намерение да го направя. Може би още преди трябваше да…

Робърта сведе поглед, така че да не вижда смущението и безпокойството в зелените очи на Алексис. Сърцето й болезнено се сви от страха, предизвикан от неговите думи, но не се издаде и наложи непринуден и безразличен тон на гласа си.

— Мисля, че се досещам какво се опитваш да ми кажеш — продума тя. — Влюбен си в Люсиен Рошфорд и тъй като си честен човек не можеш да се преструваш, че няма промяна в отношенията ни.

Алексис се приближи към нея, а чувството му на облекчение и благодарност бе така силно, че му се искаше да я прегърне. Но тялото на Робърта излъчваше някаква студенина, която го държеше на разстояние.

— Права съм, нали? — настойчиво продължи тя със същия безизразен тон. — Не се страхувай да си го признаеш, Алексис.

„Да“ — помисли си Алексис и нова вълна на облекчение премина през тялото му. Робърта не беше от онези сантиментални жени, които щяха да изпаднат в истерия. От самото начало тя беше наясно, че тяхната връзка е основана на взаимна нужда, взаимно уважение и, що се отнасяше до Алексис, не преминаваше границите на дълбока привързаност.

— Искам да се оженя за Люсиен — рече той. Най-после признанието се изплъзна от устата му. — Казах ти, че я заведох на балет миналата седмица заедно с майка й и чичо й. Щях да говоря с лейди Рошфорд още същата вечер, но исках да ти кажа първо на теб. Знам, че ти е трудно да разбереш, Робърта. Всичко се случи толкова бързо, че дори и аз самият не мога да го проумея. Не съм очаквал да се влюбя, още повече в момиче на възрастта на Люсиен.

Робърта го остави да говори. Веднъж след като се бе престрашил да започне, думите идваха по-лесно. Тя беше облечена в нов, изключително елегантен черен вълнен костюм. Сакото бе закопчано с черни кехлибарени копчета и под него се виждаше бяла блуза, прихваната на врата с черна копринена връзка. Тя бе избрала тоалета съвсем внимателно, за да предизвика възхищението на Алексис. Имаше добър вкус и той одобряваше предпочитанията й към семплите изискани дрехи. „Черният цвят подхожда на гарвановочерната ти коса“ — веднъж й бе казал той.

Сега си мислеше, че бе избрала — без да иска или пък според шестото си чувство — най-подходящия цвят за случая. Това беше краят на дългата им връзка, което означаваше, че тя правилно бе избрала цвета на траура.

Усмивката й се изкриви от ирония, когато каза:

— Няма нужда да искаш разрешението ми, Алексис, но ти благодаря за загрижеността, която проявяваш към мен. Не бих искала да науча за годежа ти от някой друг.

Забравил намерението си, Алексис все пак се приближи към Робърта и седна на кадифеното канапе до нея. Взе ръката й и каза със сериозен тон:

— Не става въпрос за годеж. Люсиен е още дете, само на седемнадесет години и още не е официално представена в обществото. Освен това… — добави с въздишка той — …не съм убеден, че ме харесва. Помолих лейди Рошфорд единствено за разрешението да се срещам от време на време с Люсиен, за да имам възможността да спечеля благоразположението й.

Робърта не успя да скрие изненадата си.

— Трудно ми е да повярвам, че някое момиче или жена може да бъде безразлично към чара ти, Алексис. Нима не е поласкана от факта, че най-предпочитаният ерген в Лондон я ухажва?

Алексис тъжно се усмихна.

— Ти не познаваш мис Люсиен Рошфорд — рече той. — Едно е сигурно — тя не знае, че аз съм „най-предпочитаният“ и въобще не се впечатлява от факта, че имам титла. В края на краищата тя е дъщеря на лорд Рошфорд. Забравяш, че съм вече на тридесет години, и кой знае колко възрастен изглеждам в очите на едно седемнадесетгодишно момиче.

Робърта мълчеше. Скромността на Алексис й бе добре позната. Той никога не можеше да разбере колко е привлекателен с високите си скули и смарагдовите си зелени очи. Най-много от всичко на света тя обичаше да лежи до него, докато той спи и да разрошва нежно русите му къдрици, да се взира в лицето му в очакване на ласкавата му усмивка. Любовта й към него се бе превърнала в пареща болка, която заливаше цялото й тяло. Сълзи задавиха гърлото й, но останаха непроляти, когато тя каза с пресипнал глас:

— Алексис, ти не само си красив, но и добър, внимателен и нежен. Твоята скъпа Люсиен ще се влюби в теб, дори сега да е прекалено млада, за да оцени достойнствата ти. Пожелавам ти късмет!

Алексис взе ръката й, която бе стисната в юмрук, разгъна пръстите й и я целуна по дланта. В този момент, когато тя го бе освободила от техния негласен съюз, той изпита към нея най-дълбока привързаност.

— Толкова много ти дължа за всички тези щастливи години, скъпа моя Робърта. Бих се радвал, ако има някакъв начин, по който мога да ти се отблагодаря.

Внимателно Робърта отдръпна ръката си. Тялото й бе стегнато от усилието да се овладее.

— Заслугата е колкото моя, толкова и твоя — продума тя. — И защо е нужно да говорим с такава мрачна тържественост, Алексис? Не бива да прекъсваме приятелството си само защото слагаме край на нашата връзка. Бих искала да те запазя като приятел.

Алексис бе искрено изненадан. Той бе предчувствал, че Робърта ще бъде дълбоко наранена от признанието му и не би могъл да я обвини, ако тя обидена и огорчена бе пожелала да приключат връзката си безвъзвратно. Предложението й за приятелство бе повече от добре дошло, защото беше удоволствие да се общува с нея и най-важното — Робърта не бе влагала дълбоки чувства във връзката им, както се опасяваше той. Последното нещо на света, което искаше, беше да я нарани и сега той смяташе, че е преувеличил силата на чувствата, които тя изпитваше към него.

— Радвам се, че приемаш нещата така, скъпа моя — искрено каза той. — Ужасявах се от мига, в който трябваше да ти кажа за Люсиен. Боях се, че ще те загубя изцяло. Горещо желая да те запазя като приятелка. Ние добре се разбирахме, нали? И повече от всякога се нуждая от приятел и съветник. Работата е там, че не мога да определя чувствата си към това момиче, нито пък да отгатна нейното отношение към мен. Ако се срещнеш с нея, Робърта, вероятно ще успееш да прецениш като жена какво точно изпитва Люсиен към мен.

Робърта се изправи, като положи усилия да се движи бавно и спокойно.

— Трябва да уредим някоя среща — тихо каза тя. — Но сега, за съжаление, не мога да стоя повече и да си говорим, Алексис. Днес следобед ще идва специалист, за да прегледа Ангъс, и трябва да се прибера навреме вкъщи.

Алексис прие извинението за неочакваното й тръгване, без да зададе нито един въпрос. Изпрати я до таксито и се върна в празната стая. Кабинетът му бе затрупан с един куп документи, които той спешно трябваше да разгледа с най-голямо внимание. Знаеше, че се налага да работи и да се отдаде на различните проблеми, които трябваше професионално да разреши. Но напоследък му беше почти невъзможно да се съсредоточи върху работата си. Алексис най-после осъзна, че любовта не е весело и безгрижно удоволствие, както си бе представял.

Лицето на Люсиен го преследваше. Споменът за нейното крехко, топло, елегантно тяло, което беше толкова близо до него в претъпканото фоайе по време на антракта на балетния спектакъл, не му даваше мира. Алексис си мислеше, че Робърта, въпреки целия си опит, никога няма да бъде толкова предизвикателна, колкото малката Люсиен. И все пак Люсиен излъчваше една невинност, която го смущаваше. Тя имаше навик да отстоява на дръзките погледи, а не да свежда красивите си сини очи, както биха направили повечето млади момичета. В следващия момент тя можеше да се усмихва свенливо, когато чичо й реши да я подразни на шега, или пък да пляска възторжено с малките си ръце като дете, за да аплодира балерините на сцената. Не би могъл да забрави прехласнатото, почти хипнотизирано изражение на лицето й, когато си призна, че балетът изцяло я е омагьосал.

„Люсиен не е имала възможност да се наслади на такива забавления, докато е била в манастира“ — бе отбелязала лейди Рошфорд и почти в същия миг изражението на момичето се смени и очите й не горяха така, когато се обърна към него и му заговори учтиво.

Алексис се усмихна на глупостта си, влезе в кабинета си и седна на бюрото. Беше истинско безумие да ревнува от една трупа балетисти, която е успяла да запали огъня в очите на Люсиен, докато той беше неспособен да го направи. Момичето едва го познаваше и не можеше да очаква, че ще е лудо влюбено в него само защото той е луд по нея. Беше му нужно време, за да я спечели… а за него времето беше много ценно. Той не беше господар на себе си, защото работата му във Външното министерство бе жизненоважна и не можеше да я изостави, особено след като сега в Европа всичко вреше и кипеше. Задачите, които Алексис изпълняваше в чужбина, се провеждаха при пълна секретност, бяха опасни и не позволяваха въвличането на много хора. Те изискваха неговата пълна концентрация, но откакто видя Люсиен за първи път, той се занимаваше с работата си по-малко, отколкото трябваше. Вероятно би било по-добре да забрави Люсиен за известно време — ако можеше да го стори — да се посвети изцяло на задълженията си. Но първо трябваше да говори с майката на Люсиен и да й разкрие намеренията си. С горчива усмивка Алексис позвъни на прислужника си и го изпрати до цветарския магазин на „Джордж Стрийт“, за да купи две дузини рози. Утре той щеше да отиде с колата до Хавърхърст и лично да ги занесе на лейди Рошфорд.

За разлика от майка си, Люсиен не бе впечатлена от признанията на Алексис и неговите намерения. Независимо, че графът имаше безупречни маниери и се държеше много внимателно онази вечер, когато ходиха на балет в Лондон, тя все пак се чувстваше неловко в негово присъствие. Не можеше да се отърве от неприятното чувство, че той иска да проникне в мислите й. Тя предпочиташе ухажването на сериозния, макар и глупав Джордж и срамежливите погледи на младия адвокат Ричард Бартолъмю, който от време на време си намираше предлог да се отбие в имението. Беше й забавно да се усмихва приятелски на Ричард и да наблюдава руменината, която избиваше по страните му. Луси съжаляваше, че нито майка й, нито чичо Тоби смятаха за редно да канят на гости младия адвокат. Обясниха й, че нямат нищо против него, но е много важно да пазят репутацията й. „В малко селище като Хавърхърст клюките се разпространяват светкавично и скоро всички ще разберат дали посещенията на Ричард са приятелски или делови“ — бе казала мама.

„Странно — коментираше Оливър, — и мама, и чичо Тоби непрекъснато упрекват Grandmère, че е снобка, че била жестока, като забранявала на чичо Джеймс да се среща с леля Доди само защото той бил учител, а сега те постъпват по същия начин. Решили са на всяка цена да те омъжат за някой богат благородник — може би имат предвид граф Земски!“

Луси се бе изсмяла на думите му и бе заявила: „Нямам никакво намерение да се омъжвам нито за графа, нито за Ричард. Много пъти съм ти казвала, Оливър, че женитбата не присъства в моите планове.“

Ноември отмина, настъпи декември и подготовката за коледните празници започна. Хауърд Барат се прибра от Кеймбридж и Люсиен не успяваше да пренебрегне настойчивите му ухажвания. Почти всеки ден той идваше с ловджийския си кон в имението Рошфорд, като избираше такова време за посещенията си, че да бъде поканен или на обяд, или на чай. Той беше добър и забавен събеседник и се чудеше как да угоди на Оливър и малката Алис, като същевременно се държеше много любезно с новодошлите й Джейн и Марк. Те и двамата бяха срамежливи деца, изглеждаха по-малки от действителната си възраст, а възпитанието им беше старомодно. Те не притесняваха никого и не създаваха никакви проблеми. Беше назначена още една жена, която да помага на бавачката Пейшънс, и Люсиен и Джейн имаха обща прислужница, която се грижеше за дрехите им, разресваше косите им и приготвяше банята за младите госпожици.

„Жалко, че не си толкова прибрана като мис Джейн“ — казваше прислужницата Поли на Луси, която имаше навик да разхвърля дрехите си. Джейн не се нуждаеше от напомняне и забележки и не причиняваше неприятности на прислужницата, към която се отнасяше учтиво, но не фамилиарно. „Знае си мястото!“ — коментираше Поли пред останалата прислуга. А явно, че и Марк бе също толкова добре възпитан.

С пристигането на петнадесетгодишното момче Луси все по-рядко виждаше Оливър, който беше все по петите на Марк. Марк изглеждаше по-малък и разликата във възрастта почти не се забелязваше, още повече, че Марк, за разлика от Оливър, беше по-нисък. До Коледа Марк и младият Хенри Барат станаха неразделни и образуваха таен съюз, който нарекоха „Тримата мускетари“, вдъхновени от героите на Дюма. Люсиен бе принудена да прекарва времето си с Хауърд, който се зае да я научи да язди. Въпреки че почти винаги бяха придружени от някой жокей, все пак слугата яздеше зад тях и Хауърд имаше възможност да говори с Луси насаме. Повече от всичко той искаше да се ожени за нея. Каза й, че първо ще трябва да завърши образованието си в Кеймбридж и ако тя го изчака… Луси не даваше никакви обещания. Компанията на Хауърд й доставяше удоволствие и тя го намираше за много забавен събеседник. Със задоволство отбелязваше колко по-умен е той от брат си, Джордж, и не пропускаше възможността да бъде физически по-близо до него. Младите му силни ръце бяха винаги готови да я поемат, когато тя слизаше от коня, и докато й показваше как да държи правилно юздите, ръката му сграбчваше нейната и я държеше по-дълго от необходимото. Веднъж, когато бяха сами в конюшнята, той си открадна една целувка от Луси, без да срещне укор от нейна страна. С всеки изминат ден дързостта му нарастваше и той едва сдържаше изгарящото го желание, което го обхващаше всеки път, когато се докоснеше до нея. Хауърд успя да изкопчи разрешение от Уилоу да заведе Луси в Танбридж Уелс на коледен пазар. Прислужницата Поли придружи Луси, но предпочете да остане на топло в колата, докато двамата млади обиколят магазините. Хауърд скоро забеляза, че Люсиен се интересуваше повече от нещата, които би искала да купи за себе си, отколкото от подаръците, които възнамеряваше да купи за семейството си. Тя се прехласна по една порцеланова кутия за бижута, но с тъжен глас каза на Хауърд, че е прекалено скъпа, за да си я купи, колкото и да й харесва. Като отхвърли възраженията й, Хауърд извади портфейла си и купи кутията.

— Това е моят коледен подарък за теб, Люсиен — рече той, като й подаде скъпоценната вещ. — Нека бъде твоя, наистина искам да я имаш. Видях колко много ти хареса. Моля те, не ми отказвай, Люсиен.

Луси нямаше и намерение да му откаже. Тя се повдигна на пръсти и целуна Хауърд с искрена благодарност. Той се изчерви и обладан от противоречиви чувства на удоволствие и вина подкани Люсиен да излязат по-бързо от магазина. Добре знаеше, че на Луси няма да й бъде позволено да задържи такъв скъп подарък, ако майка й разбере. Едно момиче би трябвало да получава от един мъж само некомпрометиращ и невинен подарък като цветя или бонбони. Но Хауърд се успокояваше с мисълта, че тъй като Люсиен е френска възпитаница, тя вероятно не е запозната с тези неща, особено, след като е живяла в Париж. Според неговите приятели, Париж е град на удоволствията и на свободата, където пленителните французойки като Мистингет, Ивон Принтем пеят и танцуват в театъра „Скала“, във „Фоли-Берже“ и „Мулен руж“. Джордж му бе казал че онези, които могат да си го позволят, водят момичетата на вечеря в една от тайните стаи в „Максим“ и ги обсипват с цветя, кожени палта и диаманти. Но тук, уви, беше Англия и по пътя към къщи Хауърд предупреди Люсиен да не споменава за подаръка пред майка си.

— Почти съм убеден, че ще те накара да го върнеш — каза той притеснен. — Осмелявам се да ти кажа, Люсиен, колкото и глупаво да ти прозвучи, че това е в разрез с благоприличието… сякаш те карам да се чувстваш задължена към мен.

Луси отправи ласкав поглед към смутеното му поруменяло лице.

— Разбирам те, Хауърд, не се тревожи, ще скрия кутията заедно със своите скъпоценности. Никога не съм притежавала такова красиво нещо и не ме е грижа дали това ще ме принуди да се чувствам задължена към теб.

Хауърд изглеждаше още по-стъписан.

— Честна дума, Люсиен, не съм имал такива намерения, наистина…

— Няма значение, аз така или иначе ти дължа нещо и ще ти се отплатя по мой собствен начин, веднага щом се удаде такава възможност.

Тази възможност се появи два дни преди Коледа. От Париж пристигнаха леля Силви и чичо Пелам, както и леля Доди, чичо Джеймс, малката им двегодишна дъщеря и бавачката им Вайълет. Филип Грей беше в отпуск за Коледа и имението се напълни с хора. Хауърд, Джордж и Хенри Барат дойдоха с кола, за да помогнат за украсяването на огромната елха, която бе поставена в обширния салон. Играчките и свещичките бяха все още в кутиите на тавана и Уилоу предложи на Люсиен да се качи и да ги потърси. Хауърд веднага тръгна с Луси, за да й помогне. Чичо Тоби бързо изведе от стаята Джордж, за да поиска мнението му за новата пушка, която бе купил на Оливър като коледен подарък. Хауърд и Луси се оказаха съвсем сами, когато се заизкачваха по дървените стълби към прашния таван, който беше в съседство със стаите на прислугата.

Беше студено под стряхата и Луси потрепери, като застана на голите дъски, изучавайки натрупаните вещи, събирани поколения наред. Имаше много атрибути на военни униформи, датиращи от 1880 година, когато, както Хауърд осведоми Луси, нейният прапрадядо Сидрик Рошфорд бе спечелил безброй военни отличия в чужбина. Тя видя няколко саби, ръждясали щикове, една пушка, тропически шлем и един голям тенекиен куфар, на който бе написано името на прапрадядо й. Имаше и огромни стъклени съдове с похлупаци, в които бяха затворени препарирани птици, включително и един орел, кацнал върху дървен плинт. В другия ъгъл бяха скупчени мебели, които явно някога са били в помещенията за прислугата — канапе с конски косъм, чието съдържание бе разпиляно по пода, стара мраморна мивка, поочукана в краищата и стара желязна пружина за легло.

— Изглежда, че тук има само ненужни стари вещи — отбеляза Хауърд, като се поогледа из стаята. — Хайде да отидем в съседното помещение, Люсиен.

На пода в съседната стая лежеше огромна кожа от полярна мечка. Хауърд се усмихна и рече:

— Несъмнено, прадядо ти я е застрелял. Мъртва е, няма да те ухапе — продължи той, като видя как Луси гледаше недоверчиво към главата на мечката, която беше като жива.

Луси се засмя и легна върху прояденото от молци килимче, като облегна глава върху врата на мечката.

— От нищо не ме е страх — похвали се тя.

Но Хауърд не я слушаше. Не сваляше очи от младото й елегантно тяло, което така невинно и спокойно стоеше пред погледа му. Колко тънка беше талията й, колко твърди и дръзки бяха малките й гърди, които напираха през фината бяла копринена блуза. Изпод полата се подаваха тънките й глезени. Колко изкусителни бяха усмихнатите, алени устни!

— Люсиен, Люсиен! — извика той с пресипнал глас. — Само да знаеш колко много те обичам!

Позата на Луси бе наистина невинна… но любовта бе далеч от мислите й, когато тя се хвърли върху кожата на пода. Мислеше си как изведнъж животът бе станал вълнуващ. Огромната къща се изпълни с щастливо трескаво очакване, докато господари и слуги се суетяха наоколо, за да се приготвят за посрещането на Коледа. За първи път в живота си тя щеше да прекара празника в истински дом, сред голямо семейство, което се бе събрало, за да се забавляват всички заедно.

В манастира този празник означаваше още по-дълги часове в църквата и една шепа с ядки и смокини, които децата получаваха на обяд. Луси бе ходила в кухните на имението Рошфорд и бе видяла вкусните неща, които готвачката и помощничките й приготвяха за семейството. В единия край на кухненската маса една от слугините със запретнати ръкави пълнеше огромна пуйка, на другия край готвачката довършваше пая с дивеч. Кухненския бюфет беше отрупан с ментови сладкиши, захаросани плодове и поднос с целувки, току-що извадени от фурната, за да изстинат. Колко различно беше всичко това от атмосферата в манастира. Луси си обеща, че един ден, като стане много богата, ще изпрати храна на сираците — не пари, а храна, защото бе убедена, както всички по-големи деца, че игуменката не винаги им даваше подаръците от благотворителните дружества, а ги складираше за себе си. Но онези дни бяха вече минало и сега нямаше нужда Луси да потиска възторга си от огромния куп красиво увити подаръци, който бе струпан под пианото „Бехщайн“ в приемната. На много от тях бе написано нейното име. Някои от тях бяха малки, други — големи, но несъмнено всичките бяха ценни. Тя бе станала свидетел на маминия изтънчен вкус, когато избираха подаръци за другите деца в магазина на Хемли в Лондон. За мама цената не беше от значение и Люсиен едва не ахна от учудване, когато чу продавача да споменава смайващите цифри. Всичко бе вписано в новооткритата сметка на мама — система на плащане, която беше съвършено нова за Луси и за която майка й й разясни, докато се прибираха с влака у дома. Еуфорията, която бе обхванала Луси, се дължеше на щастливо предчувствие и мислите й неохотно се върнаха към Хауърд. Не бе забравила красивата порцеланова кутия и всяка вечер, след като Поли излезеше от стаята, Луси я изваждаше от скривалището и дълго й се възхищаваше. Като въздъхна, тя протегна ръце и каза:

— Ако искаш, можеш да ме целунеш.

Хауърд не чакаше да го подканят отново. Той светкавично легна до нея. С непохватност и с присъщата за неопитните момчета бързина, той обсипа с целувки лицето, врата и ръцете й. Дишаше тежко, като с усилие овладяваше нарастващата сила на желанието си.

— Люсиен, скъпа моя, любов моя! — стенеше той и се притискаше до нея. — Ако знаеше само колко много те обичам…

„Не, това не беше любов, а по-скоро страст — си мислеше Луси, докато насочваше ръцете му към гърдите си. — Изглежда, че всички мъже предпочитат да наричат сладострастието с думата любов.“ Ивет й беше казала, че вероятно мъжете се чувстват по-малко виновни, като прикрият страстите си с романтични имена, че не искат да се чувстват като животни. Някои не се замислят толкова, а просто си вземат мълчаливо това, за което са платили. На Люсиен много й се искаше Хауърд да принадлежи към малцинството от мълчаливи любовници. Някой можеше да се качи и да ги види, а безспорно те нарушаваха едно от най-важните правила. Хауърд бе плувнал в пот и дишаше тежко в кратките интервали между целувките. Люсиен с въздишка плъзна ръка по бедрото му и я задържа между краката му. Този жест предизвика мигновено въздействие върху младия човек.

Той въздъхна шумно, отпусна се с цялата си тежест върху нея и извика:

— Люсиен, любов моя, сега ще трябва да се оженим!

Луси се измъкна изпод тежкото му тяло. Когато скочи на крака, забеляза смаяния вид на лицето му.

— Какво имаш предвид, Хауърд? Разбира се, че няма да се омъжа за теб или за който и да е било само заради тази работа.

Хауърд се изправи, а младежкото му лице беше бледо и тревожно.

— Но, Люсиен, аз… ти… нима не разбираш?

— Разбирам само едно — ще си навлечем неприятности, ако веднага не слезем долу! — хладнокръвно отвърна тя. Погледна към нещастния Хауърд и лицето й придоби благ вид. — Няма смисъл да гледаш толкова отчаяно! — възкликна тя.

— Но аз те обичам! — извика той, безпомощен пред нейното безразличие към това, което се бе случило преди няколко минути.

Луси въздъхна. Що се отнасяше до нея, тя му се бе издължила и сега гореше от нетърпение да слезе долу. Но явно положението се влошаваше. Чу се силно трополене по дървената стълба и след минута в таванската стая нахлу Джордж и разтреперан от ревност поглъщаше с поглед безмълвната двойка.

— Какво става тук? — разярено попита той. — Нали трябваше да намерите украсата за елхата? Къде са играчките? Какво си направил, Хауърд?

— Не е твоя работа! — сопна се Хауърд, доволен, че бе намерил отдушник на обърканите си чувства. — По начина, по който се държиш, Джордж, човек ще си помисли, че Люсиен е твоя собственост.

Джордж се наежи и отвърна:

— Тъй като стана дума за това, Хауърд, Люсиен е моя. Все още е тайна, разбира се, но мога да те уведомя, че ние с Люсиен сме си дали обет да се оженим.

Луси пое дълбоко въздух. Тъкмо отвори уста да каже нещо, когато Хауърд мина покрай нея и застана пред брат си.

— Лъжеш! Люсиен е колкото твоя, толкова и моя.

Джордж се изпъчи и със самодоволен вид заяви:

— Точно обратното, Хауърд. Люсиен прие моя пръстен. Ако беше по-наблюдателен, щеше да забележиш, че от пет месеца не го нося.

Хауърд неволно погледна към пръста на Джордж, където трябваше да стои пръстенът. Пребледнял, той се обърна към Люсиен и попита с умалителен тон:

— Не е вярно, нали, Люсиен? Не може да е вярно…

— Само донякъде е вярно — кротко каза тя. — Имам предвид, че аз наистина приех пръстена на Джордж, но ние не сме сгодени. Казах на Джордж, че нямам намерение въобще да се омъжвам, нали така, Джордж?

Но Хауърд не я слушаше повече. Потресен, той излезе от стаята с неуверени стъпки, без да погледне нито към тържествуващото лице на брат си, нито към недоволното лице на Луси.

Тя се обърна към Джордж и сърдито каза:

— Ако знаех, че ще настъпи такава бъркотия, никога не бих приела пръстена ти, Джордж Барат. По-добре да си го вземеш обратно, след като причинява толкова много неприятности. Така или иначе, не го искам!

Това не беше вярно, но въпреки протестите на Джордж, Луси му върна пръстена. Тя обясни на Джордж, че не била разбрала докрай това глупаво правило, заради един пръстен да се чувства обвързана. Би могла да задържи подаръка, ако е огърлица или гривна. Същия следобед Джордж отиде с колата до Севъноукс и купи на Люсиен най-скъпата златна огърлица, която успя да намери. Междувременно брат му Хауърд, съкрушен, взе една от пушките, която се намираше в неговата къща, и без да каже никому дума, отиде в брястовата горичка, обграждаща имението Барат, с твърдото намерение да сложи край на младия си живот.

Глава шеста
Януари 1912 година

Беше уредено Луси да замине за Франция със Силви и Пелам и да прекара месец януари с тях в Париж. Въпреки че сър Джон и лейди Барат не обвиниха напълно Луси за разкола в тяхното семейство, фактът че тя носеше косвена отговорност, беше безспорен. За щастие Хауърд се бе провалил в опита си за самоубийство. Той бе закачил пушката на един извит клон, забит в земята и бе завързал една дълга връв на спусъка, така че да може да я дръпне от разстояние. Преди да застане пред цевта обаче, без да иска, той гръмнал с пушката и успял да простреля само лявото си ухо. Един от горските пазачи в околността чул изстрела и помислил, че това е някой бракониер, но открил зашеметения и не много сериозно ранения Хауърд.

Джордж реши да се махне от къщи, за да бъде по-далеч, докато преживее разочарованието си от Люсиен и срамния спор с брат си. Записа се в Девети лансерски полк, в който навремето бе служил баща му, и замина на учение в Сандхърст. Хауърд, все още с превързана глава, бе изпратен на гости при леля си в Боньор до започване на семестъра в университета. После, отрезвял и успокоен от щастливия изход, той щеше да се върне в Кеймбридж.

Уилоу беше силно обезпокоена.

— Не става въпрос толкова за държанието на Люсиен към двете момчета — сподели тя с Тоби, — колкото за това, че тя няма правилно изградена преценка за доброто и злото. Тя е приела подаръци от Хауърд и Джордж и точно това ме притеснява.

— Може би забравяме, че е минало малко време, откакто Люсиен се е завърнала у дома — успокои я Тоби. — Ние сме израсли в среда, където несъзнателно сме възприели ценностите на по-възрастното поколение и на учителите си. Твоята дъщеря не е възпитавана така дори и в манастира. Явно там всичко се е свеждало до въпрос на оцеляване и Люсиен ми е разказвала как децата са се престрували на припаднали, само и само да избегнат ужасните наказания, които са им налагали. Затваряли са ги за дванадесет часа в тясна килия с едно прозорче и заключвали вратата през горещите летни дни, когато температурата навън е била над тридесет градуса. Люсиен казва, че дори мухите умирали от горещината и много от по-болнавите деца били вече в безсъзнание, когато най-накрая им отваряли вратата. Не са им давали нито храна, нито вода. Толкова за християнството, Уилоу. Нека поне се опитаме да бъдем по-снизходителни към Люсиен.

След като Луси замина за Франция, Уилоу реши да се посвети на другите си деца и поне за малко да забрави за голямата си дъщеря. Оливър се върна в Итън, а Марк — в пансиона в Йоркшир. Уилоу нае една млада гувернантка, която да се занимава с Алис и Джейн. Джейн отказа да се върне в училището си, а и Филип се бе споразумял с Уилоу сестра му да остане в Рошфорд, където ще се чувства по-спокойна. Джейн бе станала сянка на Уилоу и непрекъснато я следваше с кроткия си, пълен с обожание поглед. Детето беше не само болезнено срамежливо, но и много плахо благодарение на старомодното си възпитание. Джейн отдавна бе заличила от съзнанието си образа на майка си и сега тя се нуждаеше от нежната и обичлива Уилоу, особено след като леля й бе мъртва, а по-големият й брат Филип, когото тя боготвореше, бе отишъл във флотата. Уилоу скоро заобича младото момиче и често пъти тайно си бе пожелавала нейната собствена дъщеря да прилича повече на кротката бледа малка Джейн. Тя не можеше да разбере Люсиен и сякаш изпита облекчение да я повери в ръцете на Силви и да не се тревожи за нея тук, в имението Рошфорд.

Луси също бе доволна, че се намира в духовитата, забавна компания на леля си. Тя негодуваше срещу факта, че й търсят дори и най-малка отговорност за прибързания опит на Хауърд да се самоубие. В края на краищата не бе ли направила всичко възможно само няколко часа преди инцидента да го направи щастлив и доволен. Хауърд и Джордж провалиха на всички коледните празници и дори чудесният комплект от грамофонни плочи с балетна музика — подарък на семейството от Алексис — не успя да компенсира загубата на златното колие и кутията за бижута, които майка й я накара да върне.

Къщата на леля Силви в Париж беше изискана и съвсем във френски стил. Беше много по-малка от имението Рошфорд и със значително по-малък брой прислуга. Люсиен бе придружена от Поли и бе доволна, че има собствена камериерка и нямаше да се налага да използва прислужницата на леля Силви. Времето през януари бе много студено и Пелам купи на Луси самурено палто и шапка, които много й отиваха и й доставиха огромно удоволствие. Чичо Пелам и леля Силви много й допадаха и сякаш не обръщаха такова внимание на досадните правила на благоприличието, както правеха мама и чичо Тоби. Храната се сервираше, когато бяха гладни, и много често обядваха навън. Луси бе запленена от „Максим“, „Кафе дьо Пари“, „Риц“ и другите модерни и скъпи заведения. Тя често се питаше дали Мадам и момичетата биха я разпознали, ако я видят в такава среда.

Леля Силви непрекъснато говореше на Луси за майка й, като описваше каква е била, когато на седемнадесет години за първи път прекрачила прага на имението Рошфорд.

— Тогава тя приличаше много на теб, Люсиен — каза Силви и заведе племенницата си в спалнята, за да й покаже портрета на едно красиво момиче, който бе закачен над камината. — Въпреки че художникът нарече картината си „Жулиета“, тя всъщност прилича на майка ти.

Луси се повдигна на пръсти, за да види по-добре неясния подпис в долния десен ъгъл на портрета.

— Жулиета! — промърмори тя. — Морис Дюбоа, 1905 година.

Силви кимна с глава.

— Според един мой приятел художник, именно с тази картина Дюбоа е станал известен — рече тя, без да разбере за какво си мислеше Луси. — Стилът му много прилича на този на Анри де Тулуз Лотрек, с когото е бил близък, преди горкият човек да почине. Естествено сюжетите на картините му не се нравят на всички, защото подобно на Лотрек, Дюбоа е предпочитал типажа на Монмартър — образи от парижките нощни клубове и други подобни заведения.

— Би представлявало интерес за мен да видя негови творби — каза Люсиен, но леля й поклати отрицателно глава.

— Ако искаш да научиш нещо за шедьоврите на френското изкуство, cheriе, ще те заведа в Лувъра.

Но не от изкуството се интересуваше Луси, а от Морис Дюбоа, от… смайващата информация, която леля Силви несъзнателно й бе дала. Луси не беше забравила как той й показваше скиците и рисунките на „неговата Жулиета“ и как обсипваше Луси с горчивите си словоизлияния, защото по някакъв начин бе развалила спомените му за жената, която е обичал. Сега тя разбра истината. Той е бил влюбен в майка й! И само защото е приличала на нея, той е бил толкова нетърпелив, толкова вдъхновен да нарисува нея, Луси. А тя, глупавото нещастно дете, си бе мислила, че той се интересува от нея, кльощавата малка сервитьорка от Le Ciel Rouge! Колко наивно и колко унизително! Тя си спомняше, сякаш беше вчера, как художникът настояваше да я рисува в профил, за да не вижда очите й. Майка й имаше големи кафяви очи, а тези на Луси бяха сини…

Същата вечер, по време на вечеря, Луси беше необичайно мълчалива. Пелам я попита дали не е болна, но Луси се престори, че има главоболие и си легна рано. Бяха планирали да ходят на конни надбягвания в Отьой, но Луси нямаше намерение да придружава леля си и чичо си, още повече, че имаше чудесно извинение. Когато и на следващия ден тя се престори на болна, Силви и Пелам предложиха да отложат ангажимента, но Луси не искаше и да чуе за това.

— Поли ще се грижи за мен, ще се оправя — успокои ги Луси и се облегна на възглавницата. — Не можах да спя през нощта и просто имам нужда от малко почивка.

Нито Силви, нито Пелам имаха причина да се усъмнят в нетърпението на Луси да ги отстрани от пътя си, за да осъществи собствените си планове. Веднага щом се чу шума от отдалечаващата се кола, тя извика Поли да й помогне да се облече.

— Донеси ми новата рокля — заповяда Луси, а очите й искряха от възбуда. — И вдигни косата ми, Поли — мама казва, че така изглеждам по-възрастна. Искам да приличам на нея!

Разумната тридесетгодишна Поли бе изпълнена с лоши предчувствия за господарката си. Усещаше, че Луси е намислила нещо нередно и че отказва да й се довери. Когато Луси й нареди да извика такси, Поли колебливо рече:

— Мадам Рошфорд няма да одобри, че излизате без нея! Особено като се има предвид, че не се чувствате добре и…

— Глупости! — прекъсна я Луси, като със задоволство се оглеждаше в голямото огледало. С новото си самурено палто, което падаше на гънки около раменете й, тя беше самата изисканост. — Чувствам се отлично, Поли — заяви тя и сложи кожените си ръкавици. — А сега направи, каквото ти казах. И тъй като се опасяваш, че мадам Рошфорд ще разбере за моето бягство, кажи на таксито да ме чака на ъгъла на улицата. Ще отида пеш дотам.

— По-добре да дойда с вас, мис Люсиен — извика прислужницата. — Не е хубаво да излизате сама, прекалено сте млада, за да го направите.

— Ще изляза сама и ти с нищо не можеш да ме спреш — сряза я Луси, но като видя изражението на Поли омекна. — Не бъди толкова глупава — спокойно рече тя. — Забрави ли, че някога съм живяла във Франция и познавам този град, тъй както ти познаваш Хавърхърст. Освен това говоря френски като роден език. Хайде, иди да ми извикаш такси!

Докато таксито хвърчеше през Латинския квартал на Париж към студиото на Морис Дюбоа, Луси изгуби малка част от самоувереността си. Колко познат й беше този път! Но ако се е преместил да живее на друго място? Или ако е някъде на почивка? Изминаха пет дълги години, откакто тя за последен път бе извървяла пътя от публичния дом до студиото. Може би напразно очакваше да го намери така, както го бе видяла за последен път — заобиколен от платна, стативи, терпентин, маслени бои…

— Мадмоазел има ли намерение да слезе от колата? — прекъсна мислите й шофьорът.

Луси слезе от таксито, като се загърна с палтото още по-добре. Мразовитият януарски вятър духаше по празните калдъръмени улици. Плати на шофьора и бавно се заизкачва по извитата разнебитена стълба. Зад една от затворените врати се чуваше детски плач. Дочуха се и женски викове. Една мръсна котка профуча покрай Луси и с пронизителен писък си проправи път към улицата.

— Моля ти се, Господи, дано да е вътре! — прошепна Луси, тъй както преди много време, коленичила на твърдия каменен под в манастира се бе молила на безмилостния Бог да й намери майка и баща, които да я отведат от този мрачен и студен затвор. Луси не знаеше какво точно ще направи или каже, ако художникът е в студиото си. Нямаше предварителни планове, но беше убедена само в едно — искаше да го накара да страда, тъй както някога той й бе причинил страдания. Без да смъква ръкавицата, тя вдигна ръка и почука на вратата с твърдото намерение да не му признава, че някога се е казвала Софи Милър — сервитьорката от публичния дом, която той бе избрал да рисува като уличница. Той може и да я разпознае, но тя щеше да отрича.

Вратата се отвори и Луси застана лице в лице с мъжа, когото никога не можа да забрави. Морис Дюбоа не беше много променен. На тридесет и осем години той имаше само няколко бели косъма в тъмната си коса. Беше с мустаци, а небрежно подстриганата му брада бе опръскана с боя. Бялата му риза бе цялата в боя и зад едното си ухо бе втъкнал черна четка, от която капеше синя боя върху рамото му.

— Няма ли да ме поканите да вляза? — попита Луси на английски. — Вие говорите моя език, нали?

Мъжът кимна и с широко отворени очи впери любопитен поглед в младото момиче, което стоеше на прага.

— Да, разбира се. Имам предвид, че говоря английски. Моля, заповядайте! — рече бързо той. — Познаваме ли се отнякъде, мадмоазел? Имам чувството, че сме се срещали и…

— Не, не сме се виждали преди — прекъсна го остро Луси. — Един приятел ми каза, че рисувате портрети и че бих могла да ви убедя да ме рисувате.

Тя мина покрай него, влезе в студиото и се огледа наоколо, обхваната от някаква странна носталгия. Колко щастливи мигове бе прекарала тук — радостна, че може да слуша гласа на нейния мосю Морис; да наблюдава плавните движения на сръчните му ръце, които докосваха ту палитрата, ту платното и през цялото време й говореше с благ и безгрижен тон, като я насърчаваше да му разказва за детските си мечти…

— Страхувам се, че са ви осведомили погрешно — продума той и застана до нея. — Вече не рисувам портрети… въпреки че сигурна ли сте, мадмоазел, че не сме се виждали преди? Може би съм ви срещал някъде? В Париж ли живеете? Ако е така…

— Не, живея в Англия! — прекъсна го отново Луси. — Е, в такъв случай, мосю Дюбоа, не трябва да ви губя времето. Жалко, че не можете да ми направите тази услуга. Виждала съм една от картините ви, мисля, че се казваше… „Жулиета“ и много ми се искаше да притежавам подобен портрет. Аз приличам малко на нея, нали?

Страните на Морис поруменяха и той отвърна, като едва сдържаше въздишката си:

— Но, разбира се, ето защо вашето лице ми е толкова познато. Вие наистина приличате на нея, мадмоазел, да, да, наистина. Как не успях по-рано да го забележа? Това е учудващо, невероятно! А и това не е първият път, когато откривам такава прилика. Някога имаше едно момиче, което… но не бива да ви отегчавам с подробности. Седнете, моля. Не съм казал, че няма да ви рисувам. Всъщност вече горя от нетърпение да го сторя. Можете ли да останете още малко, мадмоазел?

— Мертон, Луиз Мертон — излъга Луси.

— Бих искал да направя няколко бързи скици, просто за да се запозная с чертите ви. Моля ви, седнете.

Той придърпа един стол напред, но Луси остана права.

— Таксата? — попита тя. — Боя се, че не бих могла да си позволя висока такса. Портретът ще бъде подарък за майка ми и спестих малко пари, за да я изненадам, но…

— Не се тревожете за таксата! — прекъсна я Морис. — Изкуството не винаги е свързано с пари, мадмоазел Мертон. От време на време човек чувства някаква сила, която го кара да грабне четката и да рисува, подчинен на вдъхновението. Тази сила е необяснима и неконтролируема. Сега, когато ви гледам, нещо ме подтиква да ви нарисувам просто така. Не искам да ми плащате.

Докато чакаше Луси да седне, той взе молив и лист, който бързо покри с линии. Беше изцяло погълнат в работата си и Луси свободно можеше да го наблюдава. Значи все пак той повярва на лъжата й, повярва, че тя се казва Луиз Мертон. Дори не му беше минало през ум да я свърже с малката уличница, която бе познавал преди пет години. Идеята да се представи за англичанка беше добра, защото явно това бе насочило мислите му в друга посока. Художникът работеше трескаво, само от време на време спираше, за да се усмихне на модела си и после пак продължаваше. Беше потънал в своя собствен свят. Луси усети, че Морис не се интересува от нея и сърцето й все повече изстиваше. Сега, както и преди, той рисуваше не нея, а своята истинска любов — своята „Жулиета“, нейната майка. Когато най-после той спря да рисува и предложи на Луси да изпие с него едно кафе, тя отпусна тялото си и се наведе напред предизвикателно.

— Любопитна съм да чуя за жената, на която казвате, че приличам — тихо каза тя. — Ще ми разкажете ли за нея?

Морис напълни чайника с вода и го сложи на газовата печка, която стоеше в единия ъгъл на студиото. Изглеждаше тъжен и замислен.

— Няма много за разказване, мадмоазел. Тя беше изключително красива жена. И тя като вас беше англичанка. Върна се в родината си, скоро след като завърших първия й портрет и повече никога не я видях.

— Обичахте я, нали?

Морис обърна поглед към младото момиче, което седеше с такава самоуверена и хладнокръвна стойка, също като неговата „Жулиета“.

— Мисля, че да! — прошепна той. — Но да не говорим повече за нея. Предпочитам да ми разкажете нещо за себе си, мадмоазел. По какъв повод сте в Париж? На гости ли?

Луси кимна, русата й коса се освободи от фибите и се спусна по едната й страна.

— Отседнала съм у леля си. Париж е много вълнуващ град, много повече от Лондон, където живея — с лекота излъга тя. — Едва ли има какво повече да ви кажа. Животът ми е съвсем обикновен и следващата година ще се омъжа за един много обикновен човек. Вероятно ще кажете, че това е последният ми шанс да се порадвам на свободата си, преди да се обвържа завинаги с брачния обет.

Морис спря да налива горещото кафе в две от най-хубавите си порцеланови чаши. Изглеждаше доста стъписан, преди да попита:

— Нима не очаквате с нетърпение мига, в който ще се омъжите?

Луси нехайно сви рамене.

— Не, мисля, че не! Но мама и татко искат да се омъжа за този човек и аз се съгласих. За моето семейство това ще означава по-добро положение в обществото и родителите ми са нетърпеливи да се възползвам от предложението.

Морис занесе чашите на масата и седна срещу Луси.

— Дано не ви се стори много нахално, ако ви попитам на колко години сте.

— Двадесет и две! — излъга Луси. — Виждате, мосю Дюбоа, че ако мине още малко време, няма да мога да си намеря мъж. Предполагам, че никога няма да се влюбя — тъжно добави тя.

— Изглеждате много млада… и сте толкова красива. Не мога да приема, че „няма да можете да си намерите мъж“, както се изразихте вие. Познаваме се отскоро, мадмоазел, и знам, че нямам право да ви съветвам, но според мен е ужасно да се съгласите да се ожените без любов, само за да угодите на родителите си.

— Толкова ли е важна любовта? — попита Луси. — Всичките ми приятели ми го повтарят, но аз още не съм срещнала мъжа, в когото мога да се влюбя. Младите мъже не ме интересуват, а по-възрастните са вече женени. Явно трябва да се откажа от мисълта за любов, въпреки че копнея да изпитам радостта от нея.

Морис мълчеше. Приликата между тази млада жена и неговата „Жулиета“ го смущаваше. Бе завладян от същите чувства и мисли, както тогава, когато за първи път срещна нея. Знаеше, че тя бе омъжена и че обича друг, но това не му попречи да се влюби безнадеждно в нея. Тя беше негова само за една нощ… една незабравима нощ. А сега пред него седеше едно младо момиче, което така удивително приличаше на нея, че той възприемаше гостенката си като плод на въображението.

— Разбира се, ако срещна някой, който да плени сърцето ми, и единственото, което искам да направя, е или да му се отдам, или да умра. Тогава ще пренебрегна всички правила на обществото и ще опитам от магията на истинската любов — с престорена нежност каза Луси. — Но как бих могла да осъществя тази своя мечта, мосю Дюбоа? Кой мъж би се осмелил да ме целуне, да ми предложи да преживеем заедно удоволствията на любовта? Той ще се страхува да не опетни репутацията ми, нали? Би се чувствал виновен, защото съм млада и беззащитна. А аз не бих могла да предизвикам никой мъж, без той да ме помисли за покварена. Сам разбирате в какво трудно положение се намирам, мосю Дюбоа.

— Моля ви, наричайте ме Морис. Вярно е, че сме се запознали само преди половин час, но, кълна се в Богa, сякаш се познаваме от дълго време. Вие нямате ли същото чувство, мадмоазел Мертон?

Луси съвсем умело се престори на изненадана.

— Чудно наистина, че и вие го усещате. Седя си тук и споделям с вас най-съкровените си тайни, които не разкривам дори и пред сестра или приятелка от детинство. И след като ще ви наричам Морис, тогава за вас аз съм Луиз. Справедливо, нали?

Морис покани Люсиен на обяд в съседния ресторант, но тя не се осмеляваше да рискува, тъй като не искаше Силви и Пелам да разберат, че я няма. Обеща му, че ще се опита да дойде отново в студиото някой следобед, когато успее да избяга от бдителния поглед на леля си. Неохотно Морис я придружи до края на улицата и извика такси. Попита Луси за адреса й, за да го каже на шофьора, но тя отбягна отговора под предлог, че първо трябва да отиде да прибере един пакет от шивачката на леля си, мадмоазел Шанел, която живее на улица „Камбон“. Морис се върна в студиото, а мислите трескаво се лутаха в съзнанието му. Неговата незабравима „Жулиета“ бе също толкова загадъчна и неуловима, като тази млада англичанка, която поразително приличаше на нея. Чувстваше се объркан и в същото време изключително развълнуван. Питаше се дали наистина е възможно една история да се повтаря по такъв невероятен начин.

Луси се върна вкъщи доволна от сутрешната си разходка. Морис не можа да се сети и да направи връзка между нея и кльощавото, неспретнато дете Софи Милър или, както той и мадам Лу-Лу я наричаха, Перлата. И нищо чудно, като се има предвид колко много се бе променила тя през изминалите пет години. А и в онези дни тя говореше само на френски. Днес тя се представи като изискана млада англичанка, заможна и добре възпитана. Луси не се и съмняваше, че Морис бе силно впечатлен от нея. В краткия един час тя му бе показала своята уязвимост и тайните си копнения за истинска любов. Щеше да бъде учудена, ако той не се опита да я убеди, че е единственият мъж, който би могъл да й разкрие загадките на живота!

През следващите няколко дни Луси не направи никакви усилия да се върне в студиото. Леля Силви не подозираше нищо, а Поли не спомена на никого за малкото бягство на младата си господарка. Луси чакаше сгоден случай, за да се отърве още веднъж от компанията на леля си. Самата Силви предостави тази възможност. Провинциалната им къща в Епърни бе разбита от крадци и детективът, който дойде да им съобщи новината, настоя Силви и Пелам да заминат за Епърни, за да оценят щетите и да изчислят стойността на загубата. Времето беше все още мразовито и студено и Луси обяви, че вероятно е болна от грип. В Париж се бе разразила грипна епидемия и Силви реши, че Луси не бива да ходи с тях в Епърни.

— Трябва да останеш вкъщи на топло — рече тя с непоколебим тон, въпреки слабите протести на Луси — и ако те втресе, обади се веднага на доктора. Наистина не ми се иска много да те оставям сама, cheriе.

— Но разбира се, че трябва да заминете, лельо Силви, скоро ще се оправя, обещавам — настоя Луси.

— Люсиен е забележително дете и не те натоварва с присъствието си — обърна се Силви към Пелам, като се качиха на влака от Източната гара. — Чудя се дали Уилоу не я е издигнала на твърде висок пиедестал и заради това дъщеря й да избягва нейната компания. Според мен тя не бива да кара Люсиен да се чувства виновна само защото е пофлиртувала с онези две глупави момчета Барат. В крайна сметка напълно естествено е едно младо момиче да иска да привлече вниманието върху себе си и не е разумно от страна на Уилоу да свързва това поведение с миналото на горката Люсиен. Откакто е с нас, аз не съм забелязала никакви признаци на непристойно държание.

Вероятно Силви би споделила тревогата на Уилоу, ако бе съзряла изражението на Луси, която в този момент изкачваше стълбите към студиото на Морис. Луси бе забелязала художника, който стоеше на прозореца и гледаше към улицата, когато таксито й пристигна и както се бе досетила, той стоеше там с крехката надежда да я види отново. Сините й очи тържествуващо проблясваха, докато той бързаше надолу по стълбите, за да я посрещне.

— Страхувах се, че няма да ви видя отново — развълнувано каза той, хвана я за лакътя и я въведе в студиото. — Нямах търпение да започна портрета ви.

— Минали са едва четири дни от моето посещение — усмихна се Луси, съблече палтото си, свали шапката и седна на стола, който Морис бе дръпнал до газовата печка.

Докато слагаше чайника с водата за кафе, Морис каза:

— Използвах скиците си и избързах да ви нарисувам, имах намерение да ви покажа този предварителен портрет, но сега, като ви гледам, съзнавам, че той не може да се сравни с красотата ви.

Луси въздъхна превзето.

— Нямате представа, мосю Дюбоа, какво удоволствие ми доставят вашите комплименти. Моят годеник никога не ми говори по този очарователен начин. Но той е англичанин, а общопризната истина е, че французите знаят как да ухажват и обичат една жена. Мисля, че англичаните обичат само конете и кучетата си. Съгласен ли сте с мен?

Поласкан, Морис възбудено отвърна:

— Никога не съм разбирал англичаните. Може би, защото съм човек на изкуството и спортът не ме привлича. По-скоро ме интересуват хората и по-специално вие, Луиз. Забравихте ли, че при предишната ни среща се бяхме споразумели да се обръщаме един към друг със собствените си имена?

Луси се усмихна.

— Не съм забравила, Морис, но не искам да ме помислите за прекалено фамилиарна, като се има предвид, че се познаваме отскоро. Леля ми не би го позволила. Ако знае къде се намират в този момент, никак няма да одобри постъпката ми и… ще се притесни за моята безопасност.

— Уверявам ви, че леля ви няма основания да се страхува — побърза да каже Морис. — Никога не бих се възползвал от някой, толкова млад и непорочен като вас. Леля ви вероятно има лошо мнение за художниците, но моето държание ще бъде напълно благоприлично.

— Аз не споделям мнението на леля — тихо каза Луси. — Щом ще ме рисувате, Морис, редно е да знаете, че не съм съвсем непорочна. — Тя млъкна и после добави: — Преминах през най-голямото страдание, което едно момиче може да преживее.

Както очакваше, Луси успя да привлече цялото внимание на Морис. Той побърза да я убеди, че ще пази ревностно всяка нейна тайна.

Луси сведе очи, сниши глас и колебливо рече:

— Преди година един приятел на баща ми се възползва от мен. Шокиран сте, нали? Не съм споменавала на никого за това кошмарно преживяване.

Морис бе по-скоро изненадан от самото признание, отколкото от факта, че Луси е била прелъстена. Още от самото начало той имаше усещането, че това младо момиче е по-различно от другите. Досега той не бе успял да проумее причината за нейната загадъчност, но вече всичко му беше ясно. Разбираше защо родителите й бързаха да я видят благополучно омъжена, защо тя самата бе готова да отхвърли всякаква мисъл за любов в името на един безопасен брак.

Той се наведе напред и взе ръката й в своята.

— Аз съм много по-възрастен от теб — започна той — и затова бих могъл да ти говоря като приятел, който има значителен опит в живота. Не бива да се замисляш повече върху този ужасен инцидент, Луиз. Вярно е, че младите момичета са научени да придават голяма стойност на своята девственост, но ти не трябва да се срамуваш от това, което са ти сторили. Никой не би могъл да те обвини за това, което се е случило.

Луси го погледна с широко отворени очи.

— Искате да кажете, че ще се намери мъж, който да ме обича, независимо от този срам?

Морис взе и другата ръка на Луси и ги притисна между дланите си. Едва сдържаше вълнението си.

— Да, това имам предвид, моя малка Луиз. Много бързо един мъж би могъл да се влюби в теб — бих казал прекалено бързо. Любовта разсейва един човек като мен, който е напълно отдаден на работата си и затова се опитвам да избягвам каквито и да е било емоции. Но ще ви призная, че откакто ви видях, не мога да се съсредоточа върху работата си. Вие ме омагьосахте с красотата си, Луиз. Сигурно ви е трудно да повярвате, но от четири дни не съм напускал студиото от страх да не ви изпусна.

Луси се приближи към него и го погледна срамежливо изпод мигли. Мадам Лу-Лу наричаше това нейно изражение „детинско“.

— Много мислих за вас, Морис. Вярвате ли в любов от пръв поглед? Хората казват, че съществува, но…

— Изпитал съм я — прекъсна я Морис, като си припомни първата си среща със своята „Жулиета“.

Бавно той помогна на Луси да се изправи. Повдигна лицето й нагоре, за да я целуне, но се поколеба, ненадейно обхванат от чувство за вина. Но то беше само за миг. Видът на нежните полуотворени устни на Луси изгони всякакви други мисли от съзнанието му.

За Луси целувките нямаха особено голямо значение и се стремеше да избягва, когато е възможно, този контакт. Винаги й се струваше, че целувките изразяваха много по-голяма степен на интимност, отколкото самото сношение. Усещаше твърдата и остра брада на Морис. Но тя не даде признаци на отвращение, а се притисна по-силно до тялото му и затвори очи, за да не вижда ненаситното желание, което гореше в погледа му. Морис я прелъстяваше бавно, нежно и изкусно, без да се съмнява нито за миг, че от двамата тя беше неопитната. Говореше й непрекъснато с успокояващ и насърчителен тон и за известно време Луси се отдаде на мислите си. Да, времето бе спряло в това студио. Само огромният куп от платна бе станал още по-голям, а прозорецът на покрива още по-прашен. Тапетите не бяха сменяни и по стените имаше влажни петна от дъжда, който проникваше през перваза на прозорците. На облегалката на един стар дървен стол бе преметнат същият индийски копринен шал, с който Морис някога покриваше раменете й…

При вида на този шал сърцето на Луси се вледени. Тя отвори очи и погледна изпадналото в екстаз лице на мъжа, който лежеше върху нея. Но сега всичко бе по-различно — сега липсваше любовта. Преди години тя го гледаше като Бог, в онези дни тя можеше да му предложи само девствеността си и беше готова да му се отдаде — само че той не я искаше. Сега, най-после, ролите бяха разменени.

Морис шепнеше любовни думи в ухото й, а ръцете му докосваха цялото й тяло.

Луси пъшкаше с престорена възбуда и като си помисли, че той не я чува заради собствените си стонове, започна да стене по-силно.

— Не се страхувай, любима моя! — извика Морис. — Ще бъда нежен с теб.

Някъде недалеч от студиото часовникът на църквата удари дванадесет. По лицето на Луси се плъзна усмивчица, докато се опитваше да си представи стъписаното изражение на леля си, ако тя знаеше, че в този момент племенницата й лежи в едно легло с художника Морис Дюбоа! А колко ли ужасена щеше да бъде майка й! Но тя нямаше право да я кори, защото далеч не беше светицата, за която всички искаха да я представят. Едва ли можеше да се съмнява от това, което й бе казал Морис, че той и майка й са били любовници. Значи все пак баща й бе дал правилна оценка на майка й. Луси си мислеше, че на света не съществуваше човек, на когото можеш изцяло да се довериш. Ивет често й бе казвала, че човек трябва да разчита само на себе си. Дори и Оливър я бе пренебрегнал заради Марк Грей. А преди предпочиташе само нейната компания.

— Луиз, скъпа моя, не ти ли беше хубаво?

Мислите й бързо се върнаха към настоящия момент.

Думите на Морис й предоставиха прекрасната възможност да каже каквото си бе намислила. Най-сетне дойде мигът, за който тя така внимателно се бе подготвила.

Безмълвно тя се освободи от прегръдките му и започна да се облича. През цялото време мъжът я наблюдаваше с тревога, докато тя мълчаливо се обличаше.

— Нима си тръгваш? Какво има, скъпа? Разсърди ли се? Не ти ли доставих удоволствие? — въпросите му валяха един след друг, като издаваха нарастващото му безпокойство.

Едва след като се облече, Луси извърна поглед към него и проговори на френски със студен и остър тон:

— Няма ли да ми платите за услугите, мосю Морис? Само няколко франка, заради доброто старо време. Или сте забравили прелестната малка Перла от Le Ciel Rouge?

Лицето на Морис почервеня, сетне пребледня, когато той изведнъж осъзна защо това младо момиче му се бе сторило толкова познато. Как не се сети, че тя прилича не на неговата любима „Жулиета“, а на нещастната малка прислужница, която често му бе позирала. Беше забравил напълно за детето, но сега му се стори невъзможно да не разпознае тези големи теменужени очи, тази пепеляворуса коса, която беше необичайно мека и копринена за едно дете от улицата.

— Перла! — промълви той. — Ти… си… Перлата?

— О, не — сряза го Луси. — Вече не съм онова дете, мосю Морис. Сега съм истинска дама от обществото. Върнах се при семейството си, което е богато и с благороднически произход. Изненадан сте, нали? Никой няма повече да се отнася с мен така, както се отнасяхте вие, с презрение и насмешка. Вие, Морис Дюбоа, ме изхвърлихте като едно от вашите ненужни платна… без да ви е грижа как ще се чувствам. Но сега всичко е различно. Сега е мой ред да ви презирам, защото само един глупак може да повярва, че едно момиче на моята възраст с готовност ще се отдаде на възрастен човек като вас. Аз дори не ви харесвам… а вие бяхте достатъчно суетен, за да си въобразите, че ви обичам! През цялото време, докато се стараехте да докажете, че сте добър любовник, аз ви мразех. А сега сбогом, мосю Морис. Дано никога повече не ме сполети нещастието да се срещна отново с вас.

— О, Боже, това е невъзможно! — възкликна Морис, а Луси, без да каже и дума повече, излезе от студиото и тръшна вратата след себе си. Прекалено слисан и унижен, за да стане от канапето, където само преди няколко минути се мислеше за изкусен любовник, той лежеше, без да помръдне. Питаше се колко ли дълго това момиче е очаквало мига на своето отмъщение. Колко прав излезе приятелят му Пиер, когато през всичките тези години го обвиняваше, че е бил жесток към детето. Погълнат от страстното си желание да сътвори наново своята „Жулиета“, той бе използвал момичето, докато постигне целта си и след това безмилостно го бе захвърлил. Колко са уместни думите на Конгрийв, английски поет от седемнадесети век: „В света не съществува ярост по-голяма от любов, превърната в омраза, ни гняв по-силен от този на жена презряна“. Какво ли задоволство изпитва тя сега, като знае, че не само го е наранила, но и бе засегнала достойнството му!

Докато Луси бързаше по калдъръмените улички и търсеше такси, тя с облекчение усети първите студени дъждовни капки. Те се забиваха като игли в пламтящото й лице и охлаждаха трескавата й възбуда. И малкото пешеходци, които минаваха покрай нея, нямаше как да разберат, че лицето й бе мокро не само от дъжда, но и от горчивите сълзи, които неусетно се търкулнаха по страните й.

Глава седма
Февруари — май 1912 година

Беше 6 февруари и независимо че всички камини горяха в старата, изложена на течение къща беше ужасно студено. Уилоу седеше в една от стаите и четеше дълго писмо от Натаниел Корбет, което съдържаше информация за бизнеса на компанията „ТРТК“, но и съобщаваше за посещението им в Англия през пролетта.

„Купихме си билети за парахода «Олимпик» и ще пристигнем в началото на април. Ще донеса всички детайли по проекта за парно отопление, за които ме помоли Тобаяс. Инсталираха парно отопление в новата ни къща в Ню Йорк и се наслаждаваме на това модерно удобство…“

— Добре би било да е по-топло в имението, особено в дни като този — обърна се Уилоу към Тоби.

Той кимна одобрително и остави „Таймс“ в скута си.

— Кралят и кралицата ще почувстват разликата в температурите след визитата си в Индия — отбеляза той. — В „Таймс“ пише, че когато вчера са пристигнали в Портсмут, времето е било ужасно. Независимо от това пътешествието им след коронацията е било изключително успешно.

Но мислите на Уилоу се бяха насочили в съвсем друга посока — към най-съкровения й проблем — дъщеря й Люсиен. Уилоу бе отишла да посрещне нея и Поли в Дувър и когато те слязоха от парахода, прекосил Ламанша, тя веднага забеляза, че Луси не изглежда добре и щом се прибраха вкъщи незабавно я прати в леглото. Люсиен бе възразила, че причината е морската болест, но Уилоу бе убедена, че по време на престоя си в Париж Луси е отслабнала и изглеждаше бледа и изтощена.

— Ако утре Люсиен не е добре, ще повикам лекар. Тя изглежда толкова потисната! — каза тя на Тоби, който й се усмихна снизходително.

— Прекалено много се тревожиш за нея. Според писмото от Силви, което Люсиен донесе, гостуването й в Париж е минало без всякакви неприятности и проблеми — отвърна той.

Уилоу с усилие се усмихна.

— Осмелявам се да кажа, че Пелам и Силви са я поразглезили. Вероятно след като Силви е французойка, тя би се разбирала по-добре с Люсиен. Струва ми се, че между нея и мен има някаква невидима стена. Когато я посрещнахме, тя ме целуна по задължение.

— Дай й малко време — за пореден път й каза Тоби. — Сигурен съм, че тя наистина се радва, че се е върнала у дома.

Горе, в своята спалня, Луси се бе сгушила под завивките и с цялото си сърце желаеше да се върне в Париж. Менструацията й не идваше и съзнанието й бе обладано от кошмарното предчувствие, че е бременна. Колкото и невероятно да й се струваше, краткият миг на отмъщение спрямо Морис би могъл да доведе до ужасяващи за нея последици. Все пак рискът съществуваше и опасенията й можеха да се оправдаят. Ако сега беше в Париж, би могла да отиде при мадам Лу-Лу — единственият човек, на когото можеше да се довери.

В началото имаше намерението да се изплъзне от зоркото око на леля си и да се отбие при Мадам и момичетата, изгаряща от желание да им покаже красивите си дрехи и да ги впечатли с новото положение, което заемаше в обществото. Но в началото се бе поддала на вълнението, предизвикано от скъпите магазини, които посещаваха с леля Силви и от онази част на Париж, която принадлежеше на богатите и изискани хора. После бе обладана от неутолимото желание да отмъсти на Морис. Но въпреки че бе успяла да го унижи, очакваното чувство на триумф някак странно не се появи. Чувстваше се нещастна и потисната и нямаше желание да се изправи пред изпитателния поглед на Мадам. Гостуването й в Париж сякаш изведнъж свърши и не бе останало време да отиде в Le Ciel Rouge. Сега, като се връщаше назад в мислите си, на Луси й се струваше невероятно глупаво да не предвиди възможността от забременяване. Мадам би била достатъчно проницателна и предвидлива да предложи на Луси някакво лекарство в случай на нужда. Често пъти бяха обсъждали тази тема в публичния дом. Всички момичета се страхуваха от този непредвиден изход и всеки месец гълтаха хинин. Ако това не помагаше, Мадам им даваше някаква смесица от билки, която се бе оказала доста ефикасна. За нещастие Луси не можеше да се сети за името й. Веднъж Никол си бе помислила, че е бременна и ги бе убеждавала, че нейното собствено лекарство — да седиш с часове под горещата вода и да пиеш джин — е не по-малко успешно от това на Мадам и освен това е доста по-приятно. Но според Ивет Никол никога не е била бременна и двете момичета стигнаха до заключението, че да пропуснеш веднъж периода си не е нещо необичайно и не винаги е показателно. Луси се успокояваше, че причината за нейното неразположение се крие в смяната на климата и храната, и че до средата на февруари менструацията й може да дойде.

На следващия ден Луси категорично отказа да отиде на лекар, като се престори, че се е възстановила след морското пътешествие. Тя слезе долу и успя да издържи дългите часове на обеда и вечерята не без помощта и съдействието на лабрадорите, които стояха под масата и очакваха с нетърпение залъците храна, скришом подхвърляни от нея.

Все още не се чувстваше добре, когато в края на месеца пристигна Алексис Земски.

— Не искам да го виждам — възпротиви се Луси. — Знаеш, че не го харесвам, мамо. Предпочитам да си остана в стаята, ако не възразяваш.

Уилоу стоеше до вратата на спалнята на Луси, а по лицето й се изписа изненада.

— Но ти никога не си казвала, че не харесваш графа, Люсиен. Ти не се противопостави, когато ти казах, че той поиска разрешението ми да идва у нас на гости. Той е толкова чаровен млад мъж и очевидно е влюбен в теб. Иска да се ожени за теб… а това е комплимент, който ти не бива да пренебрегваш.

Бледото лице на Луси изведнъж поруменя, от очите й хвърчаха гневни искри.

— Не искам да се омъжвам за него… — рече тя. — И въобще не мисля, че е млад, нито пък чаровен.

Уилоу прикри удивлението си от разгорещения тон на Луси.

— Не ти предлагам да се жениш за него, Люсиен — рече кротко тя, — а само да му окажеш нужното внимание, като слезеш долу, защото той е изминал целия този път от Лондон специално, за да те види.

— Не можеш ли да кажеш, че съм болна? Моля те, мамо!

— Късно е вече. Казах му, че си се възстановила от лекото неразположение, което те бе обхванало, след като се върна от Париж. Благоприличието изисква да слезеш долу и да поговориш с него, Люсиен.

Неочаквано гневът на Луси се охлади. Нямаше причина да се страхува от Алексис Земски. Колкото и особен да беше погледът му, той не би могъл да проникне вътре в нея. Ех, ако можеше тя да види какво се крие в утробата й, дали има вътре дете. Ако можеше…

Тя пропъди мислите от главата си и последва майка си.

Алексис едва сдържаше нетърпението си, докато чакаше лейди Рошфорд да слезе заедно с дъщеря си. Почти десет седмици не бе виждал Люсиен. Уверенията на Робърта, че би било по-добре, ако момичето не знае за страстното му желание да я види, не можаха да уталожат възбудата му.

Когато тя влезе в стаята, той бе по-сигурен от всякога, че е безнадеждно влюбен в нея, че каквото и да му струва това във време или сили, той трябва да я убеди да се омъжи за него. Алексис не даде израз на неудържимите си чувства, когато се изправи и поздрави Люсиен с усмивка.

— Бих искал да чуя за посещението ви в Париж — учтиво рече той. — Познавам този град доста добре. Прекарахте ли добре времето си там, мис Рошфорд?

Отговорите на Луси бяха също тъй учтиви и тя с безразличие огледа госта си. Трябваше да признае, че графът несъмнено беше много елегантен мъж. Беше облечен в спортен костюм с бледа жилетка от камилска вълна и бе сложил игла на раираната си копринена вратовръзка. Притежаваше самоувереността на зрял мъж, която липсваше у момчетата Барат.

Луси се ядоса, когато майка й се извини и излезе от стаята — очевиден предлог да я остави насаме с графа. Но събеседникът й продължи да разговаря леко и непринудено. Каза й, че през януари, докато Луси е била в Париж, се натъкнал на Анабел Барат и нейния идол Кристабел Панкхърст.

— Изглежда, че смятат да предприемат варварска кампания с намерението да принудят Лойд Джордж да включи и жените в законопроекта си за избирателното право — осведоми я Алексис.

— Поддържате ли тяхната кампания? — попита Люсиен. Неочаквано у нея се бе пробудило искрено любопитство.

Алексис се наведе напред, в очите му проблесна интерес.

— Убеден съм, че жените трябва да имат право на глас — отвърна той, — но не съм съгласен с насилствените методи, които прилагат хора като мис Панкхърст и нейните последователки, за да дадат гласност на своята кауза.

Въпреки че имаше намерение да се държи резервирано по време на кратката им среща, Луси бе заинтригувана от тази дискусия за правата на жените. Много й се искаше да изтъкне пред Алексис една от привилегиите на мъжкия пол — свободата, която мъжете имаха да задоволяват страстите си, където пожелаят, дори и тези, които бяха женени. Много съпрузи често се отбиваха в публичния дом. Но, не дай Боже, техните съпруги да им изневерят, това означаваше развод, позор, и много често бедност.

Но явно нещата не стояха вече по този начин. Жените настояваха за промяна и според Алексис Земски бяха на път да спечелят признание в много сфери на обществения живот.

Отношението на Алексис към жените до известна стенен бе формирано от връзката му с Робърта. Тя беше изключително умна и високообразована за представител на женския род. Той бе разговарял с нея като с равна на различни теми; бе научил от нея много неща за живота, както и за жените и техните емоционални и физиологични потребности. Вследствие на това Алексис, за разлика от много други мъже, изпитваше уважение към жените. Подозираше, че и Люсиен притежава и ум, и интелект.

— От опит знам, че колкото е по-красиво едно момиче, толкова по-малки са умствените му възможности — рече замислено Алексис. — Но това не важи за вас, мис Рошфорд.

— Съмнявам се, че се познаваме толкова добре, за да можете да прецените моята интелигентност — отвърна Луси, без да крие сарказма си, на който Алексис не обърна внимание.

— Сигурно сте права, но аз бих искал да ви опозная по-добре, защото съм убеден, че вие не разкривате напълно мислите си.

Луси с безпокойство си помисли, че той бе прекалено близо до истината. Ами ако той се досети, че в главата й се върти спомена от онзи безумен половин час, който бе прекарала в леглото на един художник в Париж, че бе накарала Морис да страда, така както някога той й бе причинил страдания! Тя си представи отвращението, което би се изписало по лицето на Алексис и самата мисъл я накара да се усмихне.

Алексис наблюдаваше с интерес променливите й изражения. Питаше се какво ли минава през главата й. Дали пък не му се присмива?

— Смятате ли, че интересът ми към вас е абсурден? — попита той с неочаквана за самия него прямота.

Луси се учуди на въпроса му и съвсем искрено отговори:

— Не ми е минавала такава мисъл през ума. Ако има нещо, което ме смущава, то е, че не разбирам защо мъж като вас трябва да си губи времето с мен, след като сигурно има много по-интересни неща, които може да направи.

— Не мисля, че времето, прекарано с вас, е изгубено, мис Рошфорд — тихо каза Алексис. — Само по този начин ще мога да ви опозная по-добре. Може и да ви е чудно, но аз се надявам, че нашето приятелство един ден ще е също толкова важно за вас, колкото е сега за мен. Майка ви е запозната с моите намерения и у мен остана впечатлението, че ги е споменала пред вас.

За един миг Луси се стъписа. Не бе очаквала такава настойчивост от човек, който изглеждаше толкова хладнокръвен и сдържан. По всяко друго време за нея би било забавно да има такъв приемлив ухажор, но в този момент присъствието му я плашеше. Тя реши да се отърве от него.

— Ако майка ми по някакъв начин ви е накарала да си помислите, че си търся съпруг, то тя ви е излъгала — студено каза тя. — Нямам намерение да се омъжвам нито за вас, нито за когото и да е било сега или в близко бъдеще. Нито пък храня някакви по-специални чувства към вас.

Отговорът й не беше неочакван, но Алексис се притесни от категоричния й тон. Усмихна се и рече:

— Предполагам, че знаете прочутия стих от Шекспировия „Хамлет“: „Но спри, сърце! Аз трябва да мълча!“[1] Ще трябва да си извлека поука от него.

Сега беше ред на Луси да замълчи. Този цитат й беше непознат, но въпреки че този мъж не я привличаше, тя все пак не беше съвсем безразлична към него. Още първия път, когато го видя, тя се уплаши от него, без да разбере причината за този страх. Знаеше, че той не може да я нарани, че няма власт над нея, и все пак…

— Моля само за вашето приятелство — прекъсна мислите й Алексис. — Разбирам, че не сте привързана към мен… но се надявам, че след време чувствата ви ще се променят. А дотогава няма да ви притеснявам с предложение за женитба. Щом като приемам всички тези условия, не бихме ли могли от време на време да се радваме взаимно на компанията си?

Луси сви рамене. В крайна сметка тя нямаше нищо против да се сприятели с някого. Нуждаеше се от човек, на когото безрезервно да се довери и който да не живее в Рошфорд. Ако този мъж наистина иска да спечели благоволението й, то тогава би могъл да й направи една услуга. Чудеше се дали мадам Лу-Лу би й помогнала. Само Мадам можеше да й даде съвета, от който имаше нужда. Луси би могла да изпрати до Мадам писмо, без никой да я види, но нямаше как да получи незабелязано отговора тук, в Рошфорд.

Решението проблесна в съзнанието й и тя пристъпи към Алексис, като сложи ръката си върху неговата с умолителен жест.

— Ако наистина желаете да сте мой приятел, тогава има един проблем, в който бих искала да ми помогнете — с ласкав тон каза тя. — Обещавате ли, че ще пазите тайната ми, докато сте жив?

Алексис прикри усмивката си, предизвикана от тържествения тон, с който тя изрече последната фраза.

— Разбира се! Имате думата ми.

Луси сниши гласа си и продължи:

— Ето какво имам предвид — искам да напиша писмо на една стара позната, която мама не одобрява. Мама не желае да поддържам връзка с тази жена, защото е с по-ниско обществено положение. Но веднъж тази жена беше така любезна да ми помогне и сега бих искала от благодарност да й изпратя малко пари. Тя с удоволствие ще приеме подаръка ми, но не мога да й дам нашия адрес, тъй като мама ще узнае за писмото ми. Но ако вие бъдете така добър да получите отговора вместо мен и тайно да ми го донесете, аз ще мога да се издължа към моята стара приятелка.

Алексис се почувства неловко. Той уважаваше много лейди Рошфорд и бе изненадан от снобизма й. Но независимо от това Люсиен беше нейно дете, при това непълнолетно, и беше право на майката да реши с кого да дружи дъщеря й. Планът на Люсиен би го въвлякъл в измама и в поредица от лъжи.

— Тъй като лейди Рошфорд не ви е разрешила да поддържате връзка с тази жена, това означава, че аз действам против нейните желания — възрази той. — Толкова ли е важно това писмо?

Луси присви устни.

— Значи предпочитате да се съобразите с желанията на мама, а не с моите? — огорчена попита тя. — А преди няколко минути говорихте за женитба. Изглежда, че не държите толкова много на мен.

Алексис прие упрека, въпреки че според него беше несправедлив.

— Ще се подчиня на вашето желание, мис Рошфорд — неохотно отвърна той, — но само за да ви докажа, че наистина вашето щастие ме интересува, дори и с риск да загубя благоразположението на майка ви. Но моля ви, не ме карайте да я мамя и друг път, защото ще ви откажа.

Лъчезарна усмивка измести намръщеното изражение по лицето на Луси. С най-искрена благодарност тя протегна ръка и докосна Алексис.

— Обещавам ви, че това писмо ще е първо и последно. Веднъж, след като й се отплатя, нямам никакви други задължения към горката жена. Колко сте мил, граф Земски!

Алексис сложи ръката си върху нейната и от допира сърцето му започна лудо да бие. Тайните му опасения отстъпиха пред огромното удоволствие от видимата промяна в отношението на Луси. Помисли си, че нямаше нищо лошо в това да изпълни молбата й. Все пак момичето не искаше да пише на някой мъж, когото родителите й не одобряват. Ами, ако е така? Ако тя го заблуждава с приказките си за някаква жена, с която уж са се сприятелили?

Сякаш отгатнала мислите му, Луси го успокои като каза:

— Няма ли да останете още малко? Ще побързам да напиша писмото до мадам Вердрис още сега. — Луси използва първото дошло й наум име. — На път за Лондон бихте могли да го пуснете — възбудено добави тя. — Ще пристигне по-бързо, отколкото ако го изпратя от Хавърхърст. Да кажа ли на мама, че ще останете за чая?

Въпреки нежеланието си да се лиши от нейната компания, Алексис се съгласи да изчака Луси да напише писмото.

Когато се озова сама в спалнята си, Луси заключи вратата и извади хартията за писма от писалището си. С ножичките за маникюр тя изряза семейния герб и адреса си от листа. На негово място написа номера на къщата на Алексис, „Кадоган Гардънс“, Мейфеър, Лондон.

Не й беше толкова лесно да съчини писмото. Беше си тръгнала от публичния дом под предлог, че отива на гости у семейството на Ивет в провинцията, но така и не се върна. Страхуваше се да каже на мадам Лу-Лу, че заминава за Англия да търси семейството си, тъй като беше любимката на Мадам и тя сигурно щеше да я убеди да остане. Положително на Мадам не й се бе понравил начинът, по който Луси изчезна, при това без никакво обяснение. Но баща й бе забранил да пише на хора, които са свързани с миналото й. Съвсем внимателно тя написа:

„Мадам, сигурно сте си помислили, че съм много неблагодарна, след като ви напуснах без предупреждение, въпреки че Ивет обеща да обясни, че ако не се върна в Le Ciel Rouge след гостуването си у тях, значи съм открила семейството си в Англия. Жалко, че обстоятелствата ме принуждават да ви пиша под чуждо име, но моето семейство е богато и от аристократичен произход и ще бъда жестоко наказана, ако продължа връзките си, макар и косвени с вас. Сега ми се удаде възможност да ви изпратя в знак на признателност…“

За съжаление Луси не разполагаше със собствени пари, но знаеше, че майка й държи една доста голяма пачка долари в горното дясно чекмедже на тоалетната масичка. Без много угризения Луси взе няколко банкноти, щом като не си е направила труда да го заключи. Още повече, че Уилоу я бе принудила да върне подаръците на момчетата Барат и не й бе предложила нищо в замяна.

Тя довърши набързо писмото до мадам Лу-Лу, като й разказа за предчувствията си и я помоли за съвет, който според Луси не би струвал на Мадам повече от цената на една марка. Подписа се Перлата, както галено я наричаше Мадам, и занесе писмото на съучастника си.

Алексис пиеше чай с майка й и чичо Тоби в библиотеката. Щом видя Луси, той прекоси стаята и успя да вземе скришом писмото o r нея.

— Ще ви донеса отговора, веднага щом пристигне — мрачно каза той, така че Уилоу и Тоби да не го чуят.

След като изпиха чая си, Алексис съобщи, че трябва да се връща в Лондон. Махна за довиждане на лейди Рошфорд, изпълнен с нови съмнения дали все пак имаше право да съдейства на Люсиен в измамата спрямо майка й.

Дружелюбната усмивка на лейди Рошфорд и любезната покана, която му отправи да се отбива в Рошфорд, когато пожелае, увеличи чувството му за вина. Веднага щом пристигна в Лондон, той с облекчение пусна компрометиращото писмо.

След две седмици колата на Алексис отново спря пред имението Рошфорд. Не бе пристигнал отговор на писмото на Луси и Алексис беше напълно неподготвен за горчивото разочарование, с което Луси прие новината. Лейди Рошфорд ги остави сами в приемната и те можеха открито да обсъдят тайното писмо. Луси го гледаше с недоверие.

— Не сте ли се отказали да ми помогнете? Искам да кажа, че вие не одобрихте тайната ми кореспонденция и…

— Дадох ви дума, че ще ви донеса отговора, ако има такъв — прекъсна я Алексис. Странно обезпокоен от тревогата в погледа на Луси, той добави: — Вероятно вашата приятелка е осъзнала, че една кореспонденция би била неуместна за вас при новото ви положение. Може би е приела писмото ви в такава светлина.

Луси мълчеше. Явно граф Земски нямаше представа за сериозното положение, в което бе изпаднала. Тя бе разчитала изцяло на помощта на мадам Лу-Лу. Ех, ако беше достатъчно разумна да отдели време, за да я посети в Париж! Но тя не бе допускала, че може да забременее. Шансът да зачене в резултат на един-единствен кратък момент на глупост й се струваше толкова невероятен, че сметна за ненужно да се обажда на Мадам. Едва сега осъзна, че е трябвало да вземе каквото е нужно от Мадам, просто като предпазна мярка. Питаше се дали все пак не съществуваше макар и слаба вероятност Мадам да й пише. Или пък писмото й да е закъсняло. Но знаеше, че дори и да съществува такава възможност, вече всичко беше безпредметно. Бяха изминали осем седмици от посещението й в студиото на Морис. Мадам им бе обяснила, че лекарството й има ефект, когато се взема съвсем в началото, защото след това става опасно. Луси усети погледа на Алексис и ненадейно я обхвана напълно неоправдан страх, че той чете мислите й.

— Ще ме извините ли за момент? — каза тя с рязък тон. — Забравила съм си кърпичката горе.

Успя някак си да се добере до спалнята си и за първи път в живота си се обезсърчи, когато разбра, че е попаднала в най-стария капан на света, от който за съжаление, тя не виждаше изход. Две сълзи бавно се търколиха по страните й. Тя ги избърса сърдито и позвъни на Поли.

— Моля те, кажи на мама и на граф Земски, че не се чувствам добре и че няма да сляза за чая.

Люсиен си мислеше, че погледът на графа е прекалено проницателен. Може надеждите й да са съкрушени, но гордостта й все още бе незасегната и тя нямаше намерение да позволи на Алексис Земски да види сълзите й!

[1] Превод Гео Милев. — Б.пр. ↑

Глава осма
Март 1912 година

Луси беше сигурна, че е бременна. С усилие криеше от Поли издайническите признаци на неразположение всяка сутрин. Изглеждаше бледа и изтощена и Уилоу се притесняваше за здравословното й състояние. Луси бе раздразнителна и сприхава, а тъй като Уилоу не знаеше причината за поведението на дъщеря си, не можеше да проумее нейното гневно недоволство срещу несправедливостите в живота. Луси беше в капан и то заради собственото си безразсъдство. Не виждаше изход от заплетеното положение, в което се намираше.

Отиде тайно до Хавърхърст, за да се срещне с Ричард Бартолъмю в неговата кантора. Безнадеждно влюбен, младият адвокат кръжеше около нея, готов да й помогне с каквото може. Луси настояваше той да намери някаква вратичка в закона, която да й осигури собствен приход от имота на баща й. За негово съжаление Ричард бе принуден да й каже, че това не може да стане.

— Съжалявам, но няма никакви законни основания да се оспори завещанието на баща ви — обясни той. Погледна към измъченото начумерено лице на Луси и изпита непреодолимо желание да върне смеха в очите й.

— Не сте ли щастлива вкъщи, мис Рошфорд? — попита той, като смяташе, че причината за лошото й настроение се крие в отказа на майка й да й даде пари за ежедневно харчене.

— Не мога повече да остана в Рошфорд — продума Луси. — Трябва да се махна оттам.

Ричард заобиколи бюрото и застана пред Луси, през главата му премина една безразсъдна идея, от която сърцето му болезнено затрепка.

— Замисляли ли сте се някога, че женитбата е вид бягство? — възбудено попита той. — Ако се омъжите за човек, който много… много ви обича… — гласът му трепереше от вълнение — той ще направи всичко, което е по силите му, за да сте щастлива.

Луси бързо осъзна, че това е предложение за женитба, независимо от заобиколния начин, по който Ричард го представи. Беше наясно, че младият мъж е лудо влюбен в нея и тя би могла да го измами. Никога нямаше да му каже, че детето е от Морис, а дори и да се усъмни, когато детето се роди, тя би могла да го принуди да запази всичко в тайна, ако иска да я задържи. Луси разбираше, че това е едно решение на проблема й, но нямаше желание да бъде съпруга на млад адвокат, който едва си изкарваше хляба. Щяха да живеят в малка къща само с един или двама прислужници и най-важното — с прекалено малко пари. Едва ли имаше по-скучно и еднообразно съществувание от това.

Тя бе живяла достатъчно дълго време като член на семейство Рошфорд и добре познаваше привилегиите на богатите. Но от друга страна, каква ли друга алтернатива имаше тя? Ех, поне да разполагаше със собствени пари! Ричард коленичи на овехтелия килим, обнадежден и с нарастваща самоувереност, убеден, че мълчанието на Луси означава, че тя размишлява върху предложението му. Не се стърпя и продума:

— Скъпа, скъпа мис Рошфорд… Люсиен — осмели се да каже, временно окуражен от страстта, която го изгаряше. — Да не би неодобрението на майка ви да е причина за вашето колебание? Лейди Рошфорд не бива да се съмнява в моите чувства към вас. Обичам ви още от първия миг, в който ви зърнах. — Поколеба се за миг и продължи с приглушен глас: — Вашето минало не ме засяга. Никога не съм ви обвинявал за него и не бива да се страхувате, че някой ден ще ви натяквам за това. Репутацията ви ще бъде спасена, ако се омъжите за адвокат. Мис Рошфорд… Люсиен, умолявам ви да кажете „да“ и да ме направите най-щастливия човек на земята.

Нежно, но решително Луси освободи ръцете си от неговата гореща трескава хватка. Намираше вълнението му за нелепо и смешно и при други обстоятелства би му отказала категорично и ясно. Но сега тя се тревожеше прекалено много за бъдещето си, за да отхвърли без да обмисли единствения изход, който й се предоставяше.

— Ще помисля, Ричард! — каза тя. — Сигурно разбираш, че предложението ти е твърде неочаквано за мен. Нужно ми е време да го обмисля.

Ричард се изправи, страните му горяха от възбуда. Не бе и мечтал за такава възможност, когато само преди час Луси дойде в кантората му! Доколкото знаеше, Люсиен не проявяваше голям интерес към мъжете, независимо че посрещаше с усмивка всеки гост в имението.

— Следващата седмица ще ти се обадя, готова с отговора — продължи Луси. — Засега предпочитам да не идваш вкъщи, за да не събудиш подозрения в майка ми.

Леко смутен от безразличния й тон, Ричард изпрати гостенката си до вратата. За късмет, когато Луси се прибра, Уилоу бе изцяло погълната от Марк и Оливър, които си бяха дошли за великденската ваканция. Тяхното пристигане бе последвано от посещението на Алексис Земски, който покани всички желаещи да отидат и да видят двуместния му самолет в Брукландс. Луси възнамеряваше да отклони поканата, но Оливър не искаше и да чуе за това.

— Чичо Тоби каза, че граф Земски прави всичко това заради теб, Луси. Трябва да дойдеш. Наистина трябва да дойдеш.

Противно на очакванията й, разходката й достави удоволствие, а вълнуващия, необикновен ден я накара да забрави за миг терзанията си. Заминаха за Брукландс с две коли, тъй като компанията се състоеше от девет души. Луси и момчетата, включително и Хенри Барат, се качиха в ланчестъра на Алексис, а Тоби, Уилоу и двете момичета тръгнаха със семейния ролс-ройс. Алексис беше героят на деня. Изглеждаше поразително със своя шлем, очилата и топлото кожено яке, но нищо не можеше да се сравни с великолепната демонстрация на въздушна акробатика, която направи пред своята публика. Със страхотен рев машината мина над главите им с високата скорост от шестдесет мили в час и накрая се приземи близо до трите момчета, така че те да усетят мириса на изгорелите газове. Всяко едно от тях седна в кабината, докато Алексис търпеливо обясняваше механизма на управление. Но той не сваляше очи от Луси и за няколко минути успя да я отвлече от семейството й, преди да се качат на колите и да поемат към дома.

— Не остана много време до представянето ви в двореца — рече той — и очаквам с нетърпение да дойде май, когато ще пристигнете в Лондон и ще имам възможност да ви виждам по-често.

Уилоу беше решила да не наема в Лондон къща за сезона. Не желаеше да се появява отново в обществото, преди да са се оженили с Тоби, а и на двамата не им доставяше особено голямо удоволствие да посещават поредицата от изтощителни тържества и увеселения, които щяха да продължат от май до август. Уилоу бе уредила Луиз Ленъкс да представи Люсиен в двореца и да я придружава по време на целия сезон. А иначе бе решила в края на август, когато можеше да се разчита на хубаво време, да устрои голям прием в имението Рошфорд в чест на дъщеря си. Така че Луси трябваше да отседне за сезона в семейство Ленъкс.

Но Луси с тъга си мислеше, че сега планът за представянето й трябва да бъде отложен и тя нямаше да може да присъства на тържествата за дебютантки. Не беше далеч момента, когато ще бъде принудена да признае пред майка си, че е бременна — защото вече нямаше съмнение в това.

Докато наблюдаваше тъжното изражение, помрачаващо лицето на Луси, Алексис се питаше каква ли е причината за нейното нещастие. През целия ден тя изглеждаше доволна и щастлива. Очакваха я приятни изживявания през предстоящия сезон, а и майка й я обсипваше с грижи. Очевидно се разбираше с двамата новодошли в имението Рошфорд — младия Марк Грей и сестра му Джейн. Дали пък просто не е отегчена от провинциалния еднообразен живот в Хавърхърст, а може би самият той й се струва прекалено досаден?

„Пак е вперил поглед в мен — каза си Луси с неочакван изблик на гняв. — Но погледът му не е като на другите мъже — похотлив и възторжен, а по-скоро любопитен, проницателен, търсещ, изучаващ. Да, той наистина ме плаши.“

— Ще трябва да попитате мама какви са плановете й за предстоящите събития — отвърна тя с рязък тон и враждебен поглед. Тъкмо щеше да се отдалечи от него, когато Алексис се протегна и я хвана за ръката.

— Не си тръгвайте! — каза той с тих и звучен глас. — Искам нещо да ви попитам, Люсиен. Сигурно знаете какво изпитвам към вас. Ще се омъжите ли за мен, не веднага, разбира се? Твърде сте млада и естествено, че няма да искате да се обвързвате преди да мине първото ви представяне в обществото. Но бих се чувствал много по-щастлив, ако ми кажете, че не отхвърляте напълно предложението ми.

Луси присви устни.

— Изглежда смятате, че щом като майка ми ви одобрява, граф Земски, това означава, че и аз имам по-особено отношение към вас. Надявах се, че съм била достатъчно ясна последния път, когато ви заявих, че нямам намерение да се омъжвам за никого.

— Дори и за Ричард Бартолъмю?

Лицето на Луси пламна, от сините й очи хвърчаха гневни искри, когато тя разярено каза:

— Да не би да ме шпионирате, сър?

Алексис смяташе само да я подразни и се стъписа от реакцията на Луси.

— Не е честно, Люсиен. Това беше само едно заяждане. Брат ти се изпусна, че си ходила при младия адвокат без придружител. — Той наблюдаваше безмилостното лице на Луси и тихо добави: — Оливър не те е шпионирал. Той и двамата му приятели са ходили до магазина в селището, за да си купят бонбони и са те видяли да влизаш в кантората на Бартолъмю.

— Как се осмелява той да ви осведомява какво правя аз в свободното си време? — извика Луси.

— Вероятно, защото усеща, колкото и да е малък, че съм влюбен в теб, Люсиен. Той ти е предан, но същевременно се възхищава и от мен. Така че е много естествено да иска да ми помогне в моята кауза.

Луси не отвърна на усмивката му. Независимо че Алексис защити Оливър, тя все пак се чувстваше измамена от брат си и още по-изплашена от Алексис. Ами ако той каже на майка й, че е ходила тайно при Ричард…

Сякаш отгатнал мислите й, Алексис тихо каза:

— Не бива да се страхувате, че мога да кажа на друг нещо, което засяга вас, Люсиен. Но бих се радвал да чуя лично от вас, че нямате сериозни намерения към адвоката и сте ходили при него само по делови въпроси.

— Не е ваша работа къде ходя и с кого се виждам — сряза го Луси, като почти шепнеше. — Моля ви, останете ме на мира, граф Земски. Лично моя работа си е какво ще правя с живота си. Ясна ли съм?

Алексис кимна, като положи свръхусилие да прикрие изненадата си от нейните думи. Оливър му беше описал адвоката като един млад и красив мъж. Възможно ли е Люсиен, неговата Люсиен, да се е влюбила в Ричард? Това би обяснило тайните й посещения, както и безразличието й към него. На път за Лондон Алексис успя да се отърси от страховете си. Мислеше си, че лейди Рошфорд нямаше да позволи на дъщеря си да се омъжи за беден адвокат. Едва ли младият човек имаше достатъчно големи доходи, за да поддържа комфорта и стила на живот на Люсиен, ако изобщо можеше да си позволи да се ожени. Поуспокоен, Алексис реши, че няма причина да се тревожи за неуспеха си, който — бе твърдо убеден в това — е само временен.

На Луси не й се спеше, въпреки че минаваше полунощ. Търсеше начин да не казва истината на майка си и съзнанието й трескаво се луташе. Знаеше обаче, че няма друг изход и с цялото си същество се ужасяваше от момента на признание. Тя се изправяше с лице пред жестоката вероятност Уилоу да я изхвърли от дома си. Гордостта на Луси се бунтуваше при мисълта, че сега тя ще трябва да потърси помощта и милостта на майка си. Ако съществуваше някакъв друг вариант освен женитбата с онзи глупак Ричард, тя не би се подложила на такова унижение. Странно, но точно малката Джейн несъзнателно предостави удобния случай, от който Луси се нуждаеше. От пристигането на Джейн в имението, двете момичета не общуваха много помежду си. Луси бе погълната от собствените си занимания, а Джейн първо се прилепи към брат си и когато след Коледа той се върна в пансиона, тя стана неразделна с малката Алис.

Но тази нощ тя отиде при Луси, подтикната от инстинкта си, че това, което й се бе случило, я разделя от детската възраст. Непредупредена и неподготвена за внезапното кръвотечение, Джейн се втурна към спалнята на Луси, като плачеше и трепереше от страх.

— Ще умра ли, Люсиен? Чувствам се толкова особено и ме боли. Болна ли съм? Ще се наложи ли да вляза в болница? Толкова ме е страх.

Луси съвсем спокойно и с вещина обясни на момичето, че това „заболяване“ не е опасно, а е просто един от на-досадните признаци, че е станала вече жена.

— По-добре да кажеш на мама — посъветва тя Джейн, след като момичето се успокои.

— О, не, не мога — ужасена извика Джейн. — Не мога да говоря за такива неща. О, Люсиен, ти си толкова разумна, не можеш ли ти да й го кажеш вместо мен?

Изражението на Луси придоби благ вид. Момичето изглеждаше толкова втрещено и безпомощно — почти по същия начин, както се бе почувствала и тя самата, когато за първи път се сблъска със същия проблем. Луси си мислеше, че животът на Джейн не е бил лесен — да прекарва всички ваканции при изкуфялата си стара осемдесетгодишна леля, като единствените й близки са били двамата й братя. И Джейн, както и тя самата, не е имала майка или сестра, която да я посъветва.

— Добре, утре сутринта аз ще говоря с мама. А сега, хайде в леглото и не се тревожи. Не знаеш всъщност каква си късметлийка — добави Луси за най-голямо учудване на момичето.

След като Уилоу свърши с утринното си задължение да обсъди менюто за деня с готвачката, Луси я помоли да поговорят насаме. Уилоу с радост се съгласи, доволна, че, както бе предсказал Тоби, Луси най-после направи постъпки да говори с нея.

Тя изслуша разказа на Луси за събитията от предната нощ и одобри начина, по който Луси се бе справила със ситуацията.

— Много мило от твоя страна, че си помогнала на Джейн, любов моя — рече тя, когато Луси свърши. Отиде до дъщеря си, за да я прегърне, но преди да го стори, Луси пристъпи назад.

— Имам да ти казвам още нещо, мамо,… нещо, което се страхувам, че ще бъде удар за теб. Може би е по-добре да седнеш — каза Луси със сух и равен тон.

Уилоу послуша дъщеря си и седна, но не беше сериозно разтревожена. Предния следобед Тоби й бе споменал, че според него в Брукландс граф Земски се е възползвал от възможността да направи на Луси предложение за женитба. С всяка изминала среща Уилоу харесваше все повече Алексис и с готовност щеше да даде съгласието си за годеж, ако това беше темата, по която Луси искаше да говори. Надяваше се, че дъщеря й нямаше намерение да се откаже от първото си представяне в обществото. Цялата в напрежение, Уилоу погледна към непроницаемото лице на Луси.

— Трябва да ти кажа, мамо, че вече два месеца пропускам периода си. Мисля, че съм бременна.

Уилоу пребледня.

— Не — изпъшка тя. — Не, Люсиен, нямаш предвид това, нали? Сигурно има друга причина. Знаеш ли, наистина съществуват и други причини — умора, грип…

Но Луси трябваше да разруши надеждите й.

— Не, мамо, съвпаденията са прекалено много — прекъсна я тя. — Четох в една книга, че пропускането на два последователни периода след полов акт несъмнено означава бременност. Освен това сутрин повръщам. Боя се, че опасенията ми се оправдават.

На Луси й се искаше да изпита повече съжаление към жената, която се бореше да не заплаче от отчаяние, но тя беше прекалено загрижена за собствените си страхове.

— Кой… кога… ко…? — заекваше Уилоу, неспособна да зададе докрай въпросите си.

— Няма да кажа името на мъжа — тихо, но категорично заяви Луси. — А що се отнася до това… кога… случи се във Франция. Леля Силви не е виновна. Тя трябваше да замине с чичо Пелам за Епърни, защото им ограбиха къщата. Излязох без знанието на леля Силви.

Уилоу покри лицето си с ръце, сякаш за да не вижда бледото съвършено непорочно лице на грешната си дъщеря. Луси сама призна вината си и въпреки това не даваше никакви признаци на разкаяние. Тонът й бе почти предизвикателен.

— Не знаеше ли какво може да се случи, когато ти… ти…

— Не съм си го и помислила — прекъсна я Луси. — Исках да го направя и го направих.

— Не! — прошепна Уилоу. — Моля те, Люсиен, кажи, че не е вярно. Не те разбирам. Кажи, защо? Много ли го обичаш?

— Точно обратното, мразя го — отвърна Луси. — Има ли значение, мамо?

Уилоу се наведе напред, в очите й проблесна надежда и страните й леко поруменяха.

— Но, разбира се, че има значение, Люсиен. Все пак, ако обичаш този мъж и ако му се обясни това положение, ти би могла да се омъжиш и тогава…

— Няма да се омъжа за него, дори и да е последният мъж на земята — прекъсна я ядосано Луси. — Безсмислено е да ме убеждаваш в противното. Никога няма да се омъжа за него и никога няма да ти кажа името му.

Уилоу се отпусна назад върху възглавничките. Краката й трепереха. Нищо не разбираше. Ужасно се страхуваше, че Луси може да се върне към стария си начин на живот и да продава тялото си… но не се осмеляваше да повдигне този въпрос.

— Какво ще правим сега? — отчаяно възкликна тя.

Това, че Уилоу употреби множествено число развълнува Луси. Значи все пак майка й приемаше проблема и като свой. Луси си мислеше, че до известна степен проблемът наистина е общ. Ако се разчуе за нейното положение, позорът ще засегне цялото семейство. Опита се да утеши майка си.

— Ричард Бартолъмю иска да се ожени за мен — рече тя с равнодушен тон.

— Мистър Бартолъмю! — възкликна Уилоу. — Адвокатът? Но, Люсиен, той не е подходящ съпруг за теб…

— Подходящ или не, той иска да се ожени за мен — прекъсна я Луси. — Той е лудо влюбен и не мисля, че ще заподозре нещо, ако му предложа да му пристана. Ако се махнем веднага…

Този път Уилоу я прекъсна.

— Предложението ти е възмутително и неморално — рече тя. — Да измамиш човек, който те обича, и да го заблудиш, че и ти храниш същите чувства към него, е малко по-приемливо от това да използваш името му, за да узакониш детето на друг мъж.

— Нямам друг избор, мамо — с досада каза Луси и после горчиво добави — освен, ако не предпочиташ да видиш как любимият ти Алексис Земски ще ме направи почтена жена?

За първи път по време на този кошмарен разговор Уилоу съзря лъч от надежда. Графът! Тя тайно се бе надявала, че Люсиен може и да се съгласи да се омъжи за него. Той беше подходяща партия — богат и се ползваше с добро име пред хората. Сър Джон имаше високо мнение за него, а Хилъри Ленъкс открито показваше уважението към колегата си от Външно министерство. Но тази надежда беше предварително обречена.

— Не може да се очаква от такъв достоен мъж да приеме детето на друг мъж — категорично каза Уилоу. — Колкото и дълбоки да са чувствата му към теб, Люсиен, той ще загуби цялото си уважение и обич, ако узнае истината.

Луси отправи към майка си поглед, пълен с огорчение.

— Мъжете дават най-страстни обещания за любов, но когато тази любов е подложена на изпитание, тя става на пух и прах.

— Алексис разкрил ли е пред теб намеренията си? — попита Уилоу.

— Два пъти. И аз и двата пъти му казах, че няма да се омъжа за него.

На Уилоу й беше трудно да се овладее. Трябваше да говори с Тоби. Беше убедена в едно — трябва да спасят Люсиен от ужасните последици на безразсъдната й постъпка.

Тоби, както и Уилоу, беше стъписан от новината за състоянието на Луси.

— Мисля, че трябваше да предвидим такава възможност — смутено каза той. — Но Люсиен сякаш се беше приспособила към новия си начин на живот. Сигурна ли си, че няма да ти каже нещо повече? Би трябвало да има логично обяснение за нейното поведение. Защо само веднъж? Защо с един мъж, и то някой, когото мрази? Нищо не разбирам, Уилоу.

Уилоу едва сдържаше сълзите си.

— Може би след време тя ще ми каже истината, Тоби. Но сега не можем да я принудим да го стори. Освен това има ли някакво значение? Тя съвсем категорично ми заяви, че няма намерение да се омъжва за този човек. Ужасявам се от мисълта, че трябва да разкажем всичко на Алексис.

Тоби не можеше да повярва на ушите си.

— Но защо, за Бога, е нужно да го въвличаш в тази история? — попита той.

— Защото той вече е замесен — напомни му Уилоу. — Алексис сподели пред мен, че е влюбен в Люсиен и се надява, че след време ще я убеди да се омъжи за него. Така че ще се наложи да му кажем нещо, Тоби. Дори и да скрием някъде Люсиен, докато се роди бебето, той ще иска да узнае къде се намира тя. Освен това ще трябва да обясним защо сме отложили плановете си за представянето на Люсиен през новия сезон в Лондон, а това е… следващият месец, Тоби. Не можем да я изпратим някъде или да заминем с нея в чужбина точно сега, и то така набързо.

Тоби въздъхна.

— Ужасна история — рече той. — Съгласен съм, че трябва да кажем на Алексис част от истината… имам чувството, че можем да му се доверим. Не вярвам, че човек от неговия ранг е способен да разкрие факти, които са толкова интимни и биха могли да ни компрометират.

Уилоу сложи ръка върху ръката на Тоби, вдигна поглед към него и тихо рече:

— Ако бях на мястото на Люсиен, ти щеше да поискаш да се ожениш за мен, Тоби.

Без да сваля поглед от нея, той отвърна:

— Знаеш, че щях да го направя, Уилоу.

Очите на Уилоу се напълниха със сълзи.

— Тогава може би и Алексис ще се почувства по същия начин и ще приеме детето й. Ако наистина я обича, тогава все още има надежда за бъдещето й…

Тоби кимна.

— Едно е сигурно — трябва на всяка цена да го осведомим за състоянието й. Ще говоря с него, Уилоу, ще направя всичко възможно да му обясня. Ако той, както може да се очаква, откаже да ни съдейства, тогава отново ще мислим какво да правим с Люсиен. И аз съм на мнение, че Бартолъмю не е решение на проблема.

Тоби изтри сълзите на Уилоу, стичащи се по страните й. Едновременно с любовта, която изпитваше към нея, го обзе и внезапен изблик на омраза към баба му — заблудената и зла старица, която бе изтръгнала новороденото бебе от ръцете на майката. Grandmère не бе предвидила последиците, когато е объркала живота на човешки същества, сякаш е размесвала колода с карти. Тя бе разглезила най-малкия му брат Франсис, като по този начин косвено бе причинила смъртта му; бе тормозила безмилостно Рупърт като дете и го бе подтикнала към хомосексуализма; тя се бе опитала да разруши бъдещето на сестра му Дороти. Дали дълготрайните резултати от непредвидената й намеса щяха да съсипят бъдещето на Люсиен зависеше само от него и от Уилоу.

Същата вечер, нещастна и уплашена, Луси лежеше в леглото си и се чудеше дали все пак да не опита лекарството на Никол, за да се отърве от бебето. Но дълбоко в себе си, тя бе убедена, че съществува съвсем малка надежда.

Глава девета
Март — април 1912 година

Алексис Земски стоеше в приемната на имението Рошфорд и замислено гледаше към градината. Дългата леха, която стигаше до езерото беше прясно подрязана; около дърветата и по брега на езерото бе обсипано с разцъфтели нарциси. Пролетта беше дошла и в оглушителните песни на птиците се усещаше трепетно очакване, което сякаш отекваше в душата му.

Той чакаше Люсиен, която лейди Рошфорд отиде лично да доведе от спалнята й. В началото беше потресен от фактите, които Тоби Рошфорд му бе разкрил за сегашното състояние на Луси. Но няколко минути по-късно той се чу да казва на Тобаяс, че въпреки всичко, той иска да се ожени за Люсиен. По лицето на Тоби се бе изписало видимо облекчение, което бързо бе заменено от дълбока загриженост. Последва дълго мълчание и за Алексис стана ясно, че неговият домакин преживява някакъв вътрешен конфликт. Най-накрая Тоби бе проговорил с решителен тон:

— Честно казано, Земски, твоето рицарско поведение ме задължава да бъда докрай откровен с теб. Би било крайно непочтено от моя страна, ако те измамя и скрия някои подробности от теб. И ако проявиш малко търпение, аз бих могъл да споделя с теб още много неща.

В първия миг, след като изслуша ужасяващата история за отвличането на Луси и краткия разказ на Тоби за годините й в публичния дом, Алексис беше прекалено стъписан, за да може да мисли логично. Струваше му се почти невъзможно да повярва, че момичето, което той бе смятал за съвсем невинно и необиграно, е всъщност точно обратното. И все пак, докато Тоби говореше, Алексис започна да разбира все повече и повече загадъчното поведение на малката Люсиен. Тя не приличаше на връстничките си и точно това го бе заинтригувало в началото. Здравият разум му повеляваше да заличи момичето от съзнанието си и да я забрави колкото се може по-скоро. Но още преди Тобаяс да приключи с тъжното си признание, Алексис се усети, че търси начин да намери извинение за поведението на Люсиен. Все пак вината не е била нейна! Тя е била още дете — без майка, без дом, без близки, които да я посъветват. Нейната уязвимост събуждаше у мъжа естественото желание да я закриля и защитава. Нейната безпомощност беше предизвикателство за неговото рицарство. С нарастващо вълнение и смущение той съзнаваше, че това, което му бе разказал Тоби, не му пречеше страстно да желае Люсиен. Нима е възможно все още да я обича… дори и сега?

„Много съм ви признателен, че ми казахте истината и ми се доверихте — бе казал той с горчива усмивка. — Предполагам, че вие с лейди Рошфорд сте разбрали, че интересът ми към Люсиен не е обикновена прищявка и че не бих й позволил да изчезне от живота ми без задоволително обяснение. Естествено това, което споделихте, е жесток удар за мен, но въпреки това аз не мога да изоставя Люсиен така лесно, както вероятно сте очаквали. Нужно ми е време да обмисля нещата и веднага щом се уверя в чувствата си, ще дойда в Рошфорд да поговорим отново, ако разрешите.“

Когато Тоби си тръгна, на Алексис му се прииска да покани Робърта, за да обсъдят заедно тази скандална история. Но бе дал дума на Тоби да не споменава пред никого за това, а и бившата му приятелка несъмнено щеше да го убеждава, че Люсиен не е подходяща съпруга за него, че застрашава кариерата му и че не е нужно да се нагърбва с такава отговорност. В крайна сметка това беше и неговото мнение и нямаше смисъл Робърта да му го казва.

Той прекара една безсънна нощ, като отново и отново размишляваше върху признанието на Тоби. В ранни зори достигна до заключението, че миналото на Люсиен изисква по-скоро неговото разбиране и съжаление, отколкото презрението му. Но не можеше да се примири с последната й проява на безразсъдство. Самият Тобаяс не бе успял да я обясни. Очевидно Люсиен отказваше да назове името на мъжа, който е баща на нежеланото дете. Дали не е някой, когото е обичала? Този въпрос измъчваше Алексис. Ако тя наистина е обичала този мъж, Алексис не искаше да се намесва в бъдещето й. Ако пък го е направила за пари? Не, не му се вярваше. Освен това каква нужда би имала тя от пари, след като сега живее със семейството си?

На сутринта Алексис реши, че трябва отново да види Люсиен, преди да предприеме окончателната си стъпка. Искаше да чуе от самата нея защо е рискувала всичко, което е спечелила, без да помисли за последиците. Защото не е нещо необичайно едно младо невинно момиче да попадне в такъв капан в момент на неблагоразумие, но Люсиен съвсем не беше невинна, нито пък глупава. Потънал в мисли, Алексис усети присъствието на Люсиен чак когато тя заговори:

— Мама каза, че желаете да говорите с мен, граф Земски. Лично аз не виждам никакъв смисъл, но мама настоя.

Тя стоеше с гордо изправена глава и погледът й не беше скромно сведен надолу, а гореше предизвикателно. Държанието й събуди възхищение у него. Тя с нищо не издаваше истинските си чувства, породени от унизителното положение, в което се намираше, и от страха за собственото си бъдеще. Беше облечена в семпла червеникавокафява домашна рокля, чийто цвят се открояваше на бледото й лице и тъмните сенки под очите. Изглеждаше много по-млада от своите осемнадесет години. Алексис я покани да седне, а той се настани срещу нея. Той реши да говори с възможно най-безличен тон.

— Навярно знаете, че вчера чичо ви дойде да се срещне с мен в Лондон. — След като забеляза лекото й кимване, продължи: — Така че сега ние двамата трябва да си поговорим напълно откровено. Ще ви бъда благодарен, ако ми отговорите на един въпрос, на който чичо ви не можа да даде обяснение, Люсиен. Имам предвид чувствата ви към бащата на детето, което очаквате.

Луси мигновено се стъписа. Първо, тя бе убедена, че никога повече няма да види графа. Когато преди пет минути Уилоу я осведоми, че Алексис я чака долу за разговор, тя предположи, че той е дошъл да оттегли предложението си за женитба. А сега пък я питаше за Морис…

— Не смятам, че това ви засяга — с рязък тон отвърна тя.

— Напротив — каза Алексис — трябва да знам, Люсиен, дали сте влюбена в този французин. Да не би да отказвате да разкриете името му, защото е женен и не може да се ожени за вас?

Луси се изсмя горчиво.

— О, не, не е женен. Но тъй като сте толкова любопитен, ще ви кажа едно — мразя го. Той е като всички мъже — съобразява се само със себе си, със собствените си потребности и желания. Отидох при него с една-единствена цел — да го накарам да ме пожелае; и след това да му кажа какво мисля за него. Не съжалявам… дори и сега.

Гневният поток от думи неочаквано спря и тя като че ли всеки момент щеше да се разплаче. Алексис извърна очи от сведената й глава, за да не види тя погледа му, пълен с облекчение. „Значи всичко е било акт на отмъщение — помисли си той, — за който, уви, тя ще трябва скъпо да плати. Но в известен смисъл това показва, че е действала импулсивно, без да се замисли за последиците и да се предпази, както би направил един по-предвидлив човек.“

Алексис се утеши с мисълта, че постъпката на Люсиен не е била предизвикана от страст, любов или материална изгода. Все още не проумяваше защо желанието й за отмъщение е било толкова силно, че е трябвало да го удовлетвори точно по този начин. Може би е била засегната или измамена, но сега това нямаше значение. Той трябваше да узнае нещо много по-важно.

— Дори и да негодувате срещу намесата ми в личния ви живот, Люсиен, аз наистина имам причина да ви задавам тези въпроси — тихо каза той. — Мога ли да продължа?

Луси бе възвърнала спокойното си изражение. Тя безпомощно сви рамене.

— Думите не могат да ме наранят — продума тя. — А и обещах на майка си, че ще ви изслушам.

Алексис се наведе напред, без да сваля поглед от бледото лице на Люсиен.

— Чичо ви каза, че с майка ви са обсъждали затрудненото положение, в което сте изпаднали — рече той. — Те смятат, че е възможно да ви изпратят някъде, докато се роди детето, да уредят осиновяването на бебето и след това вие да се върнете вкъщи, сякаш нищо не се е случило. Съгласна ли сте с този вариант?

Алексис беше съвсем неподготвен за бурната реакция на Луси, която скочи и се изправи пред него. От сините й очи хвърчаха огнени искри. С тих, но яростен тон тя каза:

— Ако майка ми ме познаваше по-добре, тя щеше да знае, че аз никога не бих изоставила бебето си, така както ме е изоставила тя. Никога! Вярно е, че не искам това дете, но прекарах доста години от детството си, като се грижих за по-малките в манастира — избърсвах мръсните им личица, перях чаршафите, които бяха намокрили през нощта, хранех ги с лъжичка в устата, обличах ги и ги събличах, бършех сълзите им. Аз не желая това дете и ако можех, щях да го махна, но тъй като явно трябва да го родя, ще се опитам, колкото мога, да бъда добра майка. Доволен ли сте от отговора ми, граф Земски? А сега, след като задоволихте любопитството си, вероятно ще си тръгнете, или може би предпочитате да останете и да злорадствате над моето състояние?

Алексис се изправи и дълбоко в себе си призна, че Люсиен беше горда и смела жена. Тя не се бе опитала да прехвърли вината на друг и той бе впечатлен преди всичко от нейното самопожертвувателно чувство на отговорност към нероденото дете. Колкото и невероятно да изглеждаше при дадените обстоятелства, той откри, че изпитва възхищение и уважение към нея.

— Ще си тръгна веднага, щом ми отговорите на още един въпрос — тихо каза той. — Ще се омъжите ли за мен?

Очите на Луси се разшириха и тя смаяно отвори уста. Нима бе възможно този мъж все още да иска да се ожени за нея, след всичко, което му бяха казали? Тя не вярваше на думите на майка си, че истинската любов преодолява всякакви препятствия. Луси не можеше да се отърве от подозренията си спрямо Алексис.

— Но защо? — намръщено попита тя. — Вие знаете за миналото ми, знаете, че нося дете от друг мъж. Не разбирам защо настоявате да се ожените за мен?

Алексис я погледна мрачно.

— Много просто, Люсиен. Вие сте първата жена, към която изпитвам такива чувства. Откакто ви зърнах за първи път, мисълта за вас ме преследва и в съня ми и дори… — той се усмихна леко — …съм толкова разсеян, че не мога да работя. Сигурно знаете, Люсиен, че имате унищожително въздействие върху мъжете. Разбрах, че не само съм способен, но и нетърпелив да забравя всички онези нещастни години, които сте прекарали, преди да дойдете в Рошфорд. Искам нашият съвместен живот да бъде съвсем ново начало за вас. Мога да ви направя щастлива, убеден съм в това. Предлагам ви името си, име за вашето дете, един сравнително добър стандарт на живот и достойно място в обществото. Това не е ли достатъчно, за да ви изкуши да кажете „да“?

Люсиен продължаваше да изпитва недоверие към него.

— И какво очаквате в замяна?

Несъзнателният й цинизъм прободе като с нож сърцето на Алексис, но той отвърна със спокоен и безличен тон:

— Вашето присъствие в къщата ми, желанието ви да играете ролята на моя съпруга и може би от време на време любовта ви. Знам, че сега не изпитвате никакви чувства към мен и затова не ви поставям условие да ме обичате.

Луси си отдъхна с облекчение, като вярваше, че най-сетне е разбрала този странен мъж. Той беше готов да плати всякаква цена, за да притежава тялото й. Такива капризи бяха добре познати в Le Ciel Rouge, където един от постоянните клиенти бе купил от Мадам срещу голяма сума любимото си момиче. Беше й подарил огромна къща в Париж, в която тя живееше сред разкош. В замяна тя трябваше да бъде на негово разположение, когато той почувства нужда от тялото й. Мадам бе обяснила, че единствено това момиче било способно да му доставя най-голямо удоволствие.

Луси крадешком погледна към Алексис. Той беше хубав мъж и въпреки че беше на тридесет години, не й изглеждаше възрастен. Питаше се дали наистина е възможно в последния момент съдбата й да се промени, дали ще може толкова лесно да откупи бъдещето си? Несъмнено тя щеше да бъде в много по-добро положение, ако се ожени за Алексис Земски вместо за Ричард Бартолъмю. Майка й, чичо Тоби, дори Оливър — всички щяха да бъдат доволни.

Алексис напрегнато очакваше отговора й. Беше дошъл в Рошфорд без ясната представа дали ще й направи предложение за женитба или ще й каже, че не желае повече да се срещат. А сега, когато беше напълно възможно тя да му откаже, той все повече се убеждаваше, че тя трябва да е негова. Мислеше си, че това би довело до жестоки последици за кариерата му. Ако някой ден началниците му във Външно министерство узнаят истината за миналото на Люсиен, ще го принудят да напусне работа. Той щеше да бъде уязвим и застрашен от изнудване. Умишлено бе рискувал кариерата си и все пак, не беше за вярване, но сякаш нищо друго освен Люсиен нямаше значение за него.

— Добре, ще се омъжа за вас — рече Луси с равнодушен тон. — Но искам да знаете, че ще задържа детето.

Алексис кимна. Когато му дойде времето, биха могли да наемат бавачка. Не смяташе да се занимава с отглеждането и възпитанието на детето. Щеще да се отнася към него справедливо и безпристрастно, но то щеше да бъде само на Люсиен, а не негово.

Извикаха Уилоу в стаята и когато Алексис й съобщи новината, тя не можа да сдържи щастието и облекчението си. Тя притисна силно Люсиен в прегръдките си и сълзи се стекоха по бузите й.

— Сигурна съм, че двамата ще бъдете много щастливи — каза тя развълнувана. Очите й радостно блестяха, когато погледна Алексис. — Люсиен ще посвети целия си живот на общото ви щастие, нали скъпа? — добави тя, без да забележи горчивината в очите на дъщеря си.

Сдържаността на Люсиен не убягна от проницателния поглед на Алексис, но за разлика от него Уилоу не обърна внимание на въздействието, което думите й оказаха върху дъщеря й. А за Люсиен сделката беше сключена и тя не дължеше на Алексис нищо повече от правото му да споделя леглото й, когато му се прииска.

Мълчанието й мина незабелязано, докато Алексис чертаеше планове за близкото бъдеще. Нямаше време за официален годеж, трябваше да сключат брак възможно най-бързо. Биха могли да заминат в чужбина, за да се спасят от неизбежното любопитство, което щяха да предизвикат с прибързаната си женитба, ако останат в Англия. Уилоу щеше да каже на всички, че двамата са избягали, защото Люсиен тайно се е противопоставяла на представянето й през новия сезон и бягството е начин да го избегне. А той, Алексис, би могъл да излезе в отпуск, като им обясни, че могат да го потърсят в Европа по телефона, ако спешно се нуждаят от него.

Луси слушаше с безразличие тези планове. Отдавна се бе отказала от мечтата си да се наслади на представянето си и на веселите тържества в Лондон. Сега за нея нямаше значение дали ще остане през лятото в Рошфорд или ще замине с Алексис в чужбина. Все още не се чувстваше достатъчно добре и единственото, което й се искаше бе да си легне. През следващите два дни беше все така потисната, но настроението й се повиши, когато от магазина на Картиер в Лондон пристигна една кутийка, в която имаше великолепно бижу със сапфири и диаманти. На картичката пишеше:

„Годежен пръстен с цвета на твоите очи.

С любов, Алексис.“

Къщата бе отрупана с цветя, които Алексис изпращаше почти всеки ден. Уилоу и Джейн бяха много повече впечатлени от самата Луси, която почти не обръщаше внимание на романтичните послания върху картичките, мушнати в букетите. Сияеща и лъчезарна, Уилоу заведе Луси в магазина на Хародс в Найтсбридж, за да изберат скъпи подаръци и чеиз на Луси. Уилоу се вълнуваше много повече от бъдещата младоженка. Не се говореше никога за състоянието на Луси и когато тя отвореше дума за това, Уилоу бързо сменяше темата. Тя настоя Луси да купи на бъдещия си съпруг златен пръстен като сватбен подарък. Той беше доста скъп и Луси съжаляваше, че ще трябва да се раздели с него след три седмици.

Решиха прислужницата Поли да замине с Луси на сватбеното й пътешествие. Поли гореше в трескаво очакване и същевременно бе крайно учудена от бързите и тихи приготовления за сватбата на младата й господарка. Единствена тя от цялата прислуга знаеше за предстоящото бягство, с което, както й обясниха, Луси иска да избегне представянето си през новия сезон. „Само като си помислите, че можехте да отидете в Бъкингамския дворец, облечена в бяла рокля и с щраусово перо, и да видите кралското семейство… — бе възкликнала Поли, но след това изведнъж романтичната й природа надделя. — Сигурно сте толкова влюбени с графа, че нямате търпение да се ожените!“ — свенливо бе добавила тя, докато приготвяше багажа на Луси. Луси пускаше покрай ушите си възбуденото бърборене на камериерката. Все същите чувства терзаеха душата й през изминалата седмица. Сякаш сега капанът бе още по-здрав и тя се опасяваше, че й предстои да изтърпи жестоко наказание, за което даже не е подозирала. Не можеше изцяло да повярва на мотивите, които й изтъкна Алексис. Чичо Тоби й бе казал, че при дадените обстоятелства това предложение за женитба е невероятно великодушен жест.

„Алексис Земски може да е купил тялото ми, но не и душата ми“ — помисли си Луси предизвикателно.

Натаниел и Анжела Корбет пристигнаха от Америка в началото на април. Уилоу с радост ги посрещна, особено след като бъдещето на Луси бе уредено. Семейство Корбет познаваха родителите на Уилоу много преди тя да се роди и тъй като нямаха деца, я приемаха като своя дъщеря. И двамата бяха внимателни и любезни, с непринуден маниер на държание, типичен за техните сънародници. Семейство Рошфорд бързо се сприятелиха с тях и дори Луси откри, че с готовност отвръща на очевидния интерес, който проявяваха към нея. Тя наостри уши, когато чу Натаниел да обяснява на майка й за нарастващия успех на „Железопътната и транспорта корпорация Тетфорд“ и колко мъдро на времето Уилоуби Тетфорд е вложил парите си.

— Имам новини и за теб, Люсиен — обърна се към нея Натаниел, като я потупа по коляното. — Дядо ти имаше специално отношение към имота си. Неговата воля беше имуществото му да се раздели по равно между майка ти и — цитирам — „всички живи деца“. Това включва и теб, Люсиен, и след като майка ти ми писа, че си се върнала при семейството си, аз обсъдих с нашите адвокати проблема за преразпределяне на наследството на дядо ти. — Той с изненада погледна напрегнатото лице на Луси. Не очакваше, че тя ще се интересува от скучните делови въпроси.

— Когато дядо ти почина при земетресението в Сан Франциско, ние не знаехме, че ти, за щастие, си жива, скъпа моя — продължи Натаниел. — Акциите в Корпорацията са разпределени между Алис и Оливър. Вероятно ще са нужни година-две, докато оправим нещата, но те уверявам, че всичко ще бъде наред. В края на краищата аз изпълнявам желанията на дядо ти, на когото бях предан, както и мисис Корбет.

Уилоу не бе споменавала на Луси нищо за това неочаквано наследство и Луси, от една страна, се радваше, но от друга, се безпокоеше, че майка й я бе държала в неведение по такъв важен въпрос. Ако дядо й наистина беше милионер, както й бе казал Оливър, тогава тя щеше да стане богата… много богата.

— Защо трябва да чакам година или повече, за да получа наследството си? — попита тя.

Натаниел се усмихна.

— Законните положения са малко по-сложни, отколкото предполагаш, Люсиен. Твоето „наследство“, както се изрази ти, се състои в притежаване на акции в Корпорацията. Ако бизнесът върви и печалбите са големи, както е в момента, акционерите получават това, което се нарича дивиденти.

— Нима се опитвате да ми кажете, че няма да получа никакви пари? — с рязък тон попита Луси.

— Не е точно така. Имам предвид, че ще получиш годишен дивидент, което означава разпределяне на годишната печалба на Корпорацията. Той може да не е много голям, ако директорите решат, че е необходимо да използват част от печалбата, за да увеличат авоарите, но мисля, че този разговор е твърде досаден за красива млада дама като теб.

Той с усмивка забеляза как Луси решително вдигна брадичката си.

— Напротив, сър, този разговор е много интересен за мен. Смятам, че жените трябва да бъдат достатъчно образовани, за да получат правото да гласуват — цитира тя Анабел Барат.

— Права си, скъпа — възкликна възторжено Анжела Корбет. — Не бива да се държиш толкова покровителствено, Натаниел. Съвременната млада жена не желае да остане невежа, както момичетата от твоето време.

Натаниел се разсмя на шегата по негов адрес, седна до Луси и посвети половин час в наставления и обяснения за американската корпорация, от която скоро тя щеше да притежава една трета.

— Дъщеря ти има удивително бърз ум — каза Натаниел на Уилоу, след като приключи разговора си с Луси. — Жалко, че баща ти не е жив, защото той щеше да оцени търговския нюх на внучката си.

Никой не спомена и дума за бащата на Луси, Роуел Рошфорд. Сякаш по негласно споразумение никой не говореше за него. Най-накрая Луси успя да притисне мисис Корбет и съвсем прямо да я попита дали е познавала баща й. Приятното усмихнато лице на американката мигновено придоби сурово изражение.

— За мъртвите не се говори лошо, Люсиен — уклончиво каза тя. — Най-хубавото, което мога да кажа за баща ти, е, че той винаги поставяше над всичко финансовото благополучие на Рошфорд. Като глава на семейството, той беше поел тази отговорност, тъй както преди него са правили баща му и дядо му. Въпрос на лично мнение е дали финансовото състояние на едно знатно семейство, каквото е твоето, трябва да бъде поставяно над съдбата на човешките същества, които са част от това семейство. Самата аз смятам, че за тази безскрупулност не може да се намери извинение.

Луси се чудеше дали наистина всички имат лошо мнение за баща й и си спомни колко беше развълнувана, когато първата вечер седна срещу него на масата. Въпреки че не беше трезвен, той изглеждаше красив и изискан във вечерното си облекло, един истински лорд. И се държеше като такъв — непрекъснато даваше нареждания на прислугата, връщаше в кухнята ястия — които според Луси бяха великолепни на вкус — само защото им липсваше чер пипер или пък защото от чинията не се вдигаше пара.

Поведението на чичо Тоби беше съвсем различно. Той даваше наставления на слугите с благ тон, не мърмореше и даже правеше комплименти на готвачката за вкусната храна. Сър Джон постъпваше пo същия начин и Луси се питаше дали наистина държанието на баща й е било аристократично, както в невежеството си вярваше тя. Мис Талбот от пансиона за млади дами казваше, че един аристократ трябва да бъде твърд, но не груб в отношението си към прислужниците и в никакъв случай да не ги допуска близо до себе си.

Алексис Земски й бе казал, че щом се върнат от медения си месец в Европа, тя сама ще наеме нужния персонал за къщата му на „Кадоган Гардънс“. Тъй като досега живееше сам, прислужниците му не бяха много — иконом, готвач и домакин, останали от времето на родителите му, и още десет слуги с по-нисък ранг, които се грижеха за голямата къща. Алексис й бе предоставил възможността да избере мебели по свой вкус и да пренареди къщата, с изключение на кабинета му, който, както й бе казал той с усмивка, е свещено място и единствената стая, която е само негова. Алексис бе уредил да обявят имената им за предстоящото бракосъчетание в „Сейнт Брайд“ — красива малка църква на „Флийт Стрийт“ — където щяха да се венчаят без много шум в един ранен следобед. Уилоу и Тоби щяха да им бъдат свидетели. Веднага след церемонията младоженците трябваше да се качат на парахода за Дувър, а оттам за Остенд, откъдето щеше да започне сватбеното им пътешествие.

Никой освен Робърта Инман не знаеше за сватбените приготовления. Алексис не искаше тя да чуе новината за неговото „бягство“ от друг, защото неминуемо щеше да се зачуди на такова необичайно за него поведение.

Естествено Робърта беше прекалено смаяна от новината за предстоящата женитба, за да прикрие изненадата си.

— Бягство! — повтори тя, като слисано гледаше развълнуваното лице на Алексис. — Но ако вие двамата не искате светска сватба, нима не зачитате чувствата на лейди Рошфорд? Не трябваше ли Люсиен да бъде представена този сезон? Дори и да си превъзходна партия за момичето, Алексис, лейди Рошфорд едва ли би ти простила да провалиш по такъв начин плановете й. Това ми изглежда по-скоро трагично, отколкото романтично.

— Не мисля, че лейди Рошфорд ще има нещо против, след като разбере, че дъщеря й е щастлива — смутено каза Алексис.

— Но, Алексис, ти едва познаваш това момиче — възрази Робърта, неспособна да скрие собствените си опасения. — Сигурен ли си, че постъпваш правилно?

Категоричният тон на Алексис я стъписа още повече:

— Сигурен съм, Робърта. Истината е, че съм безнадеждно влюбен в Люсиен и нищо друго няма значение за мен.

„Нито това, че тя носи детето на друг мъж — мислеше си той — нито, че в своето невежество се бе поддала на покварата в оня дом с лоша слава; че младостта и красотата й са били безмилостно използвани от хитрата собственичка и непорочността й бе завинаги унищожена.“

Странно, но не можеше да приеме само едно — кратката авантюра на Люсиен в Париж с мъжа, чието име тя отказа да назове. Според собственото й признание, тя е действала умишлено и все пак той знаеше, че не го е направила нито от любов, нито от страст.

Не му се слушаха предупрежденията на Робърта за „прибързана женитба, за която по-късно щеше да се разкайва“, защото вече бе осъзнал, че пътят му оттук нататък е несигурен и опасен. В известен смисъл той бе съгласен с аргументите на Робърта и смяташе, че постъпва безразсъдно, но нямаше намерение да се връща назад. Той продължи с приготовленията, като купи билети за парахода до Венеция и запази апартамент за медения месец в един от най-красивите хотели в романтичния град.

Когато имаше възможност, Алексис отиваше с колата до имението Рошфорд, за да се види с бъдещата си съпруга и всеки път се прибираше наново разочарован, защото Люсиен не бе променила намерението си да се омъжи, но поведението й към него оставаше същото. Тя се отнасяше с равнодушие към плановете за сватбата, които той обсъждаше с нея, и беше напълно безразлична към приготовленията. Един-единствен път беше по-въодушевена — когато му каза за красивите тоалети, които майка й й бе купила.

— Когато живеех в манастира, мечтаех да нося елегантни рокли — наивно рече тя. — Никога не съм си представяла, че един ден ще имам толкова много обувки и знаеш ли, Алексис, имам двадесет чифта ръкавици, и всичките в различен цвят!

— Винаги ще носиш красиви дрехи, Люсиен — обеща й той. — Ще открия сметки в най-скъпите магазини и ти ще можеш да си избереш каквото пожелаеш, щом това ти доставя удоволствие.

Луси си каза, че може би бракът не е чак толкова кошмарно нещо, както се бе опасявала преди. Очевидно бъдещият й съпруг е щедър и снизходителен човек. Ще й бъде много забавно да подреди неговата къща — тяхната къща — в Лондон.

Естествено семейство Корбет не подозираха нищо за предстоящата женитба, но Анжела Корбет не пропусна да обсъди качествата на Алексис пред Уилоу.

— Знам, че той е доста по-възрастен от Люсиен, но е много подходящ за нея — отбеляза тя, възхитена от безупречните маниери на графа и европейския му чар. — Те ще бъдат най-красивата двойка!

Двуседмичното гостуване на семейство Корбет мина много бързо. Те посетиха галерията „Тейт“, Лондонската кула и Кю Гардънс, и тъй като градинарските умения на англичаните не им бяха познати, те проявиха голям интерес към Мейз и Хемптън Корт, където прекараха един чудесен следобед. Бяха си купили билети за единадесети април и трябваше да тръгнат от Саутхямптън за Ню Йорк с първия курс на „Титаник“, организиран от компанията „Уайт Стар“. Натаниел и президентът на „Уайт Стар“, Джей Брус Исмей, който също щеше да пътува с тях, бяха стари приятели. Тоби, Уилоу и Луси закараха гостите до Саутхямптън, за да ги изпратят, и се качиха преди тръгване на борда на внушителния пътнически кораб, дълъг осемстотин фута — най-големия в света. Поканиха ги да пийнат по чашка в стаята на президента, която беше във великолепния стил на италианския Ренесанс. Сетне ги разведоха из парахода, показаха им първокласния салон, целия в златисто и бяло като Версайския дворец. Трапезарията беше точно копие на Хатфийлд Хауз, а по стените в съседното помещение висяха разкошни абисински гоблени.

Докато слушаше с половин ухо разговора между майка си и чичо Тоби, Луси бе далеч по-заинтригувана oт репликите, които мистър Корбет и мистър Исмей си разменяха. Те се бяха обзаложили на петстотин лири, като всеки от тях бе изказал предположението си за колко дни „Титаник“ ще стигне до Ню Йорк. Луси беше изумена от огромната сума, която двамата бизнесмени бяха заложили с такава лекота. Та това беше заплатата на Поли за десет години! Далеч по-шокираща бе мисълта, че момичетата на Мадам трябваше да работят дълги изтощителни часове, докато спестят такава сума за зестра, за да могат един ден да се омъжат. Но защо ли е нужно да се тревожи повече за тия нещастни същества, които не принадлежат към класата на богатите аристократи? Самата тя се бе отървала от бедността завинаги.

След като се сбогуваха, семейство Рошфорд потеглиха към дома, развълнувани от това, което видяха, и натъжени от раздялата с Натаниел и Анжела Корбет.

Сутринта на петнадесети април, Тоби, Уилоу, Луси и Поли заминаха за Лондон. Багажникът на ролса беше претрупан с куфарите на Луси и чантата на Поли. Луси изглеждаше спокойна, за разлика от Уилоу, която беше уплашена и нервна.

— Дано да бъдеш щастлива, скъпа — повтаряше непрекъснато тя, сякаш изведнъж я бяха обхванали съмнения. — Знам, че Алексис ще се грижи добре за теб. Бих искала да не заминавате толкова надалеч.

— Само за три седмици, мамо — отвърна Луси с хладен тон. — Венеция не е краят на света.

— Тя е късметлийка — рече Тоби, като се опитваше да утеши Уилоу. — Не съм ходил във Венеция, но вярвам, че това е един вълшебен град.

— Може би се държа глупаво — каза Уилоу. — Разбира се, че с Люсиен всичко ще бъде наред. Само че имам едно… едно лошо предчувствие, Тоби. Не мога да го обясня, но усещам, че нещо ужасно ще се случи.

— Вероятно младоженецът няма да се появи — закачливо каза Луси, но Тоби веднага я накара да млъкне.

Когато пристигнаха пред църквата, по улицата имаше съвсем малко хора. Онези, които обикновено се струпваха на „Флийт Стрийт“ през обедната почивка, бяха се върнали на работа. Алексис стоеше с викария пред „Сейнт Брайд“. Беше пребледнял и едва когато ги видя, неспокойното изражение на лицето му изчезна. Щом зърна Луси, всички тревожни мисли останаха на заден план. Облечена в тъмносиня рокля, която подхождаше на очите й, тя изглеждаше удивително красива. Носеше голяма шапка от атлаз и тюл, под която се виждаше прибраната й гъста руса коса; високата надиплена яка на жакета стигаше чак до малката й брадичка. Когато Алексис й се усмихна, тя го погледна мрачно. Беше спокойна и запази самообладание, когато викарият ги въведе в красивата стара църква и посочи на всеки от тях местата. Непретенциозната церемония бързо приключи. По молба на Алексис отложиха проповедта, която трябваше да последва венчавката и само ги благословиха. Петнадесет минути след началото на службата те бяха в църковната канцелария и се подписваха в регистъра.

„Толкова просто, толкова лесно, толкова бързо“ — си мислеше Луси. За един миг Люсиен Рошфорд бе станала графиня Земски. По закон тя вече беше съпруга на Алексис и въпреки това сякаш нищо не се бе променило. Почувства само облекчение, че вече не й се повдигаше и не й се виеше свят. Напоследък здравословното й състояние се бе подобрило и тя беше почти готова да забрави, че някъде дълбоко в нея детето на Морис неумолимо търсеше правото си на живот. След тъмния интериор в църквата пролетното слънце изглеждаше още по-ярко. С насълзени очи Уилоу прегърна силно дъщеря си.

— Алексис ми обеща, че ще те води в Рошфорд, колкото се може по-често — рече тя. — Бях толкова кратко време с теб, мила моя. Ех, ако…

Алексис взе ръката на Луси и се обърна нежно към Уилоу:

— Ще се грижа за нея, обещавам.

На няколко крачки от тях ги чакаше колата на Алексис, с която шофьорът щеше да ги откара заедно с прислужниците им до гара Виктория. Едва сдържайки сълзите си, Уилоу се остави на Тоби да я качи в тяхната кола.

— Хайде, любов моя, всичко ще бъде наред — утешаваше я той. — Прекалено много се тревожиш за Люсиен. Можем да имаме пълно доверие на Земски. Той е изключително порядъчен човек.

Докато колата се движеше по „Флийт Стрийт“ виковете на едно вестникарче привлякоха вниманието на Уилоу и тя за миг забрави за Люсиен и Алексис.

— „Титаник“ потъва. „Титаник“ се е ударил в айсберг.

— Тоби, чуваш ли? Спри, моля те, и вземи един вестник. Не, това не е истина! Не вярвам! Всички знаят, че „Титаник“ не може да потъне.

Вестникът даваше само няколко подробности, които поясняваха заглавието, но дори и те бяха твърде противоречиви. На следващата сутрин „Таймс“ съобщи, че „Олимпик“ е отишъл да спасява потъващия кораб и че всички пътници са в безопасност. „Титаник“ бил изтеглен от парахода „Вирджиния“.

— Ето че страховете ти са били напразни — рече Тоби утешително и остави вестника. — Натаниел и Анжела са живи, въпреки кошмарното си преживяване. Утре ще им телеграфираме до Ню Йорк, за да се осведомим за тяхното състояние.

Но за първи път информацията в „Таймс“ се оказа погрешна. Когато най-после излязоха наяве истинските факти, стана ясно, че „Карпатия“ е успяла да прибере на борда си съвсем малък брой от пасажерите, оцелели благодарение на спасителните лодки. Само седемстотин и единадесет пътници бяха успели да скочат от парахода, преди единият му край да се наклони. „Титаник“ стоял като гигантска кула, която стърчала над морето, и после изведнъж изчезнал под вълните. За останалите хиляда четиристотин и деветдесет човека се предполагаше, че са се удавили.

Натаниел и Анжела Корбет бяха между тези, които останаха на борда на кораба, за който всички казваха, че не може да потъне. Минаха няколко мъчителни дни, преди Тоби и Уилоу да узнаят истината.

Глава десета
Април 1912 година

Хотелът, който Алексис бе избрал за медения им месец, е бил някога дом на богата венецианска фамилия. Луси с интерес разглеждаше огромния салон с високи тавани и мраморен под, докато Алексис свободно говореше на италиански с дребния и прекалено любезен управител, който се бе втурнал да ги посрещне.

От двете страни на стъклените врати стояха огромни каменни саксии с палми. По колоните и стените бяха изсечени най-различни фигури, а високият пъстроцветен таван бе покрит с фина и сложна дърворезба.

— Това май събира доста прах — прошепна Поли, докато чакаше почтително на крачка разстояние зад господарката си.

Двамата прислужници — Поли и камериерът на Алексис, Симпсън — се качиха пеш по стълбите, а управителят съпроводи графа и графинята до богато украсения с дърворезба и злато асансьор. Луси с интерес наблюдаваше отражението си в трите огледални стени, докато накрая желязната врата проскърца и асансьорът спря на първия етаж.

Алексис бе наел просторен апартамент. Най-напред влязоха във всекидневната, която се стори на Луси голяма колкото библиотеката в Рошфорд. Мраморният под беше покрит с килим, а стъклата на прозорците — украсени със семейния герб на предишния собственик.

Над бялата мраморна камина висеше огромна картина с маслени бои, на която бе изобразена морска битка. На другите стени имаше закачени още две по-малки картини с пейзажи от Венеция. Това беше и единственатa украса в стаята. Погледът на Луси бе привлечен от тавана, боядисан в небесносин цвят. Имаше няколко масички с мраморни плотове, а удобното канапе и двете кресла бяха тапицирани с мека златиста дамаска. Луси последва Алексис и управителя до по-голямата от двете спални и с радост установи, че таванът е в същия небесен цвят, но с фино резбовани две ангелчета, които се усмихваха към масивното дъбово легло. Кувертюрата на леглото, както и завесите, бяха от същата златиста дамаска, с която бе тапицирана и тоалетната стая на Алексис. Банята беше огромна и великолепна, с позлатени кранове във формата на делфини. Когато управителят ги завъртя, от тях бликна гореща и студена вода.

Във всички стаи прозорците бяха големи, със спуснати кепенци, които се отваряха към балкона. Под балкона течеше тясна ивица вода, а от другата страна се виждаше още една огромна каменна къща. Управителят посочи вдясно от себе си и бързо обясни на италиански, че там се намира един канал, който е свързан с Канале Гранде и по който преди време са се придвижвали до хотела.

— Имаме сто седемдесет и седем канала, над които се простират повече от четиристотин моста — с гордост се похвали той.

Наближаваше обяд. Те бяха прекарали първата нощ във влака в отделни спални купета. Луси за първи път пътуваше в спално купе и й се стори много забавно, въпреки че бе доста шумно и тя не можа да се наспи. Но сега се чувстваше освежена и с радостна възбуда прие предложението на Алексис, след като се наобядват, с гондола да разгледат някои забележителности, докато Поли и Симпсън подредят багажа им.

Когато слязоха на обяд в просторната трапезария, Алексис разказа на Луси за Ponte dei Sospiri.

— В Англия го наричаме „Мостът на въздишките“ — рече усмихнато той. — Той свързва Двореца на доджите, където затворниците са били осъждани, с килиите във венецианския затвор, който се намира от другата страна. „Въздишките“ са на виновните, които е трябвало да заплатят за престъпленията си.

— Това истина ли е, Алексис? — попита Луси, убедена, че той се шегува с нея.

— Да, истина е — отвърна той. — Можем да отидем до Двореца и след това да разгледаме мозайките в катедралата „Сан Марко“, а дотогава ще бъдем вече готови за един аперитив на площад „Сан Марко“.

— Мразя църквите — сряза го Луси. — Но с удоволствие ще разгледам Двореца.

— Някои от църквите в Италия са най-красивите в света — леко изненадан отвърна Алексис.

— И така да е, не желая да ходя в никоя от тях — настоя тя със същия решителен тон. — Прекарах прекалено много време от детството си в църкви и когато си тръгвах от манастира, се заклех никога повече да не стъпвам в църква, никога.

— Но все пак влезе в „Сейнт Брайд“ — с усмивка й напомни Алексис.

Луси отметна глава назад и рече:

— Само заради венчавката.

Алексис реши да изостави тази тема. Несъмнено след време той щеше да научи още много подробности за детството на Луси. Не можеше да свали очи от нея. Красотата й имаше някакво неопределимо излъчване, което пронизваше сърцето му и го изпълваше с любов, по-скоро болезнена, отколкото радостна. Независимо от предупрежденията на Робърта, той не съжаляваше, защото сега Люсиен му принадлежеше, за добро или за лошо, тя бе негова съпруга.

— Алексис, бих желала да не ме гледаш така втренчено — прекъсна мислите му Люсиен, както винаги притеснена от изпитателния поглед на зелените му очи. — Караш ме да се чувствам неловко, сякаш дрехите или косата ми не са наред.

Алексис се разсмя.

— Напротив, скъпа моя, не мога да откъсна очи от теб, защото си прекалено красива. Привличаш вниманието на всички — мъжете горят от желание да са на мое място, а жените искат да приличат на теб.

По лицето на Луси се изписа облекчение.

— Вероятно това би трябвало да ми достави удоволствие — дружелюбно рече тя. — Какво още има да се види във Венеция… освен църквите? — добави с усмивка тя.

— Един малък остров на име Торчело, където можеш да наблюдаваш работата на плетачките на дантели. Ще ти купя къса дантелена пелерина. Много ще ти отива, Люсиен.

— Изглежда, че знаеш много неща за всяко място, което имаме намерение да посетим — отбеляза Луси, докато сервитьорът поставяше огромна фруктиера с пресни плодове на тяхната маса. — Познаваш ли всички големи европейски градове?

— Повечето от тях — отвърна Алексис, като кимна с глава. — В някои от тях съм ходил по работа. Но понякога пътувам и за удоволствие.

— Колко езика знаеш? — продължаваше да пита Луси, защото бе забелязала колко добре говори английски и френски, а сега бе показал, че владее свободно и италиански.

— Мисля, че са четиринадесет. Но това не е кой знае каква заслуга, просто не ми представлява трудност да ги уча. Мисля, че най-труден ми беше руският език, след това полският. Немският, френският, португалският и испанският са далече по-лесни. А сега, ако си свършила с обяда, да тръгваме. Горя от нетърпение да те разведа из този красив град.

Луси реши, че в крайна сметка не само меденият месец, но и съвместният й живот с Алексис можеше да се окаже приятен. Съпругът й беше забавен събеседник, винаги готов да й угоди. Освен това беше щедър и веднага й купи диамантения пръстен с нефрит, който си беше харесала в едно от малките магазинчета близо до Мостът на въздишките.

Когато най-сетне се прибраха в хотела, Алексис се оттегли в тоалетната стая, за да се преоблече за вечеря. Поли чакаше Люсиен с грейнало и възторжено лице. Тя беше подготвила банята за младата си господарка и изваждаше една от вечерните й рокли.

— Роклите изобщо не са се измачкали — бърбореше тя, докато помагаше на Люсиен да се съблече. — Симпсън ми каза, че ако искам, може да вземе от рецепцията ютия. Той е много симпатичен човек, мис… мадам! — изкикоти се тя. — Все забравям, че вече сте омъжена. Симпсън казва, че графът е много добър господар — строг, но справедлив. Мис Люсиен, чухте ли сърцераздирателните песни на гондолиерите? Тези мъже изглеждат доста дръзки, но са някак романтични. Един от тях ми хвърли роза, когато излязох на балкона, за да ги гледам. Прекарахте ли добре следобеда, мис Луси?

Луси кимна. Беше изморена и снизходително слушаше бъбренето на Поли, докато се наслаждаваше на горещата вода, обилно посипана с розова есенция. И някак изненадващо беше огладняла след обилния обяд.

Когато влезе при Алексис във всекидневната, умората й беше изчезнала и тя изглеждаше доволна и развълнувана.

— Харесва ли ти? — съвсем по детски попита тя, показвайки тюркоазената си копринена рокля.

— Прекрасна е, скъпа — отвърна Алексис. — Аз ще бъда най-щастливият мъж тази вечер.

И наистина, когато слязоха на вечеря, всички погледи бяха приковани в красивата двойка. На масата им имаше свещи и цветя, а в единия край на просторната трапезария малък оркестър свиреше леки оперетни арии. Алексис позна всяка една от тях и ги представи на Луси.

Минаваше десет часа, когато приключиха с вечерята и Луси едва сдържаше прозявките си. Алексис предложи да си тръгват и тя с радост се съгласи. Поли я чакаше в голямата спалня. Огромното легло примамваше с разкошните си завивки, върху които бе сложена нова, украсена с дантела, копринена нощница. Никога Луси не бе виждала по-красиво нещо. Усети по тялото си меката плъзгаща се материя и като въздъхна доволно се мушна под завивките.

Поли се зае да подреди дрехите, които Луси небрежно бе разхвърляла из цялата стая.

— Не искам господарят да заварва добре познатата ни бъркотия — нареждаше прислужницата. — Сигурно всеки момент ще влезе. — Тя погледна към бледото лице на младата си господарка и подтиквана от добродушната си природа рече: — Не знам дали майка ви е говорила за медените месеци. — Поколеба се за миг и продължи: — Няма от какво да се боите, мис Люсиен. Сестра ми, Една — тя е омъжена и е наясно с тези неща — казва, че не е толкова страшно, въпреки че мама я беше наплашила. Веднъж дори каза, че това е едно от малкото безплатни удоволствия в живота, ако ме разбирате какво искам да кажа, мис Люсиен.

— Била ли си някога с мъж, Поли? — полюбопитства Люсиен и с изненада забеляза как лицето на прислужницата изведнъж поруменя.

— Опазил ме Бог, мис Люсиен. Татко ще ме убие, ако позволя на някого такива волности. Не бих могла да сторя такова нещо. Хора като мен трябва да пазят доброто си име. Ще легна девствена в брачното си легло, а ако никога не се омъжа, тогава до смъртта си ще остана такава. — Тя погледна с упрек към господарката си. — Това че не сме от знатен произход, не означава, че сме покварени, мис Люсиен.

Луси си замълча, като размишляваше за манталитета и морала на прислужницата си. Какво ли щеше да си каже Поли, ако разбере, че господарката й е бременна! Сигурно щеше да бъде още по-потресена от майка й.

Алексис, който влезе от съседната спалня, прекъсна мислите й. Поли се поклони и излезе бързо от стаята. Алексис се приближи към леглото. Под наметнатия халат беше облечен с бяла копринена пижама, гарнирана с черно по яката и маншетите. Седна на единия край на леглото, протегна ръка и нежно погали с длан Луси по меката и лъскава коса, която Поли бе разресала и сплела на една плитка, спускаща се като копринено въже по гърба й. Погледът му беше сериозен.

— Колко си красива, скъпа моя Люсиен — прошепна Алексис. — И колко много те обичам. А ти не ме ли обичаш поне малко? Бъди откровена с мен.

Луси въздъхна.

— Ако не ме беше помолил да ти отговоря честно, сигурно щях да кажа, че те обичам. Но сега не мога да те излъжа, нали? — рече тя с безразличен тон. — Истината е, че не познавам любовта. Но аз съм ти много благодарна, Алексис, и смятам да спазя моята част от сделката.

Тя се изненада от тревогата, която се изписа по лицето на Алексис.

— Не искам да възприемаш нашия брак като сделка — възбудено рече той. — Ожених се за теб, защото исках да станеш моя съпруга.

Лицето й се озари от усмивка.

— Чудесно. Ще бъда твоя, когато пожелаеш — щедро добави тя.

Алексис отдръпна ръката си и впери поглед в бледото й въпросително лице.

— А ти искаш ли да остана при теб, Люсиен, сега, тази вечер?

— Честно казано, нямам нищо против, Алексис. През целия ден ти се държа много мило с мен и това е най-малкото, което мога да направя, за да ти се отплатя.

Алексис извърна глава, за да не може тя да види отчаяното му изражение.

„О, Боже, какво да правя? — мислеше си той. — Как да я накарам да проумее, че не желая да купя тялото й?“

— Нека се опитаме да се разберем — ласкаво каза той. — Ще бъдеш ли разочарована, ако само те целуна за лека нощ и се прибера в спалнята си?

Луси го гледаше с недоумение.

— Имаш предвид, че не ме желаеш?

— Не съм казал това. Искам да разбера как се чувстваш ти, защото това е важно за мен.

— Ами, малко съм изморена, но честно казано, Алексис, предпочитам да го направиш без да ме целуващ. Не обичам целувките. Винаги съм ги възприемала като нещо лигаво и какъв е смисълът от тях?

За първи път по лицето на Алексис се плъзна лека усмивка.

— Предполагам, че това е просто друг израз на любов — рече той.

Луси кимна.

— Вероятно, но е само губене на време.

— Виж, това не ми е хрумвало — отвърна Алексис. — Но ще запомня, че не обичаш да се целуваш и няма да го правим често.

Той се изправи, загърна се с халата и добави:

— Ще те оставя да спиш. Денят беше дълъг и двамата сме изтощени. Сутринта ще дойда при теб да закусим заедно. Кажи на Поли да уведоми Симпсън, когато се събудиш.

Той взе едната й ръка и я задържа за малко. На един от пръстите й блестеше диамантеният пръстен, който той й бе купил същия следобед.

— Можеш да си смажеш пръста, ако легнеш върху пръстена, докато спиш. Да го махна ли?

Луси бързо отдръпна ръката си.

— Не, пръстенът много ми харесва и искам непрекъснато да го нося. Може да го изгубя, ако го сваля.

Учуден от бурната й реакция, Алексис рече:

— Но той не е чак толкова ценен.

Луси сви рамене.

— Нефритът на него е истински, нали?

Алексис кимна. Дали пък Люсиен не придава по-голяма стойност на този пръстен, защото е първият подарък, който й е направил, след като са се оженили? Или пък е просто алчна?

Тя се сгуши между завивките като малко дете, което се приготвя за сън. Изглеждаше спокойна и доволна. За миг сърцето на Алексис се изпълни с болка. Това беше неговата първа брачна нощ — нощ, за която бе копнял с неутолима и мъчителна жажда. Беше си представял как в това най-романтично място на света, те двамата, голи, вкопчени един в друг се носят във вихъра на страстта и любовта. С Робърта той инстинктивно бе чувствал, че онзи съдбоносен елемент — любовта — винаги липсваше и точно това омаловажаваше връзката им. Откакто бе приключил с Робърта, сънищата му бяха обсебени от финото бяло тяло на Люсиен. Тя протягаше към него ръце и притискаше малките си красиво оформени гърди към тялото му. Колко страстно отвръщаше тя на прегръдките му! Колко сладки бяха целувките й! Как пламенно го приемаше тя, притворила в екстаз красивите си теменужени очи, докато телата им хармонично се носеха в танца на любовта.

Алексис тихо затвори вратата, свързваща двете спални, съблече халата си и легна в празното легло. Гладките и хладни чаршафи му се сториха ледени, когато отпусна горещото си трескаво тяло върху тях. Загаси лампата, като се опитваше да укроти възбуденото си съзнание, за да може да заспи, защото отдавна имаше нужда от един здрав и дълбок сън. Последните няколко нощи преди сватбата той бе работил до късно, за да приключи със спешните си задачи, преди да се отправи на триседмичното сватбено пътешествие. Бюрото му бе затрупано от документи — имаше един доклад, който изискваше пълното му внимание. Освен това трябваше да се срещне с викария от „Сейнт Брайд“ и с най-висшия си началник, Фаншоу — единствения човек, на когото дължеше обяснение за прибързаната си женитба. Фаншоу не беше много въодушевен от новината.

„Вие добре знаете, че когато ви назначихме на тази работа, за нас беше от решаващо значение фактът, че сте ерген — му бе казал той твърде сдържано. — Сигурно ви е известно, че ние не бихме предпочели женен човек.“

„Известно ми е, сър — бе отговорил Алексис. — Но ако трябва да избирам между работата си и момичето, за което искам да се оженя, решил съм с ваше разрешение да си подам оставката.“

Фаншоу изглеждаше стъписан. „Не можете да постъпите така, Земски. Знаете, че разчитаме на вас по някои жизненоважни проблеми. Бихте могли да отложите сватбата, докато обстановката в Европа се поуспокои. — Той въздъхна дълбоко и продължи с по-умерен тон: — Казвате, че момичето няма още двадесет години. Не можете ли да почакате малко, Земски?“

„Не, сър. Тя очаква дете.“

Фаншоу бе зинал от изумление. „Боже мой, Земски, не съм и мислил… но това не е моя работа. Разбирам, че при тези обстоятелства вие нямате друг избор освен да постъпите почтено. — Той свали очилата си и замислено взе да търка стъклата им. — Навярно осъзнавате, че аз не мога да променя стила на работа. Ще се налага да отсъствате от къщи по няколко седмици. Съпругата ви ще иска да й обясните причините за тези командировки и вие няма да можете да й отговорите откровено. Ако тя е като другите жени, ще ви заподозре в изневяра и няма да ви остави на мира. И вие ще трябва да бъдете двойно по-внимателен вкъщи.“

„Разбирам ви, сър. Не подценявам трудностите, които могат да възникнат, но ви давам думата си, че работата в отдела няма да пострада. Мисля, че добре ме познавате.“

Фаншоу наистина добре познаваше Алексис и съзнаваше, че той не би си подал оставката, ако не е подготвен предварително за това. Независимо че Фаншоу, макар и неохотно, бе дал разрешението си за женитбата, все пак Алексис беше доста притеснен. Отделът сигурно щеше да проучи произхода на Люсиен през тези три седмици, докато Алексис е в отпуск и ако се разровят повече…

Но никой не му се бе обадил след разговора му с Фаншоу и Алексис вече бе сигурен, че семейство Рошфорд е издържало изпита. Но това само доказваше още по-категорично, че този отдел от британската сигурност съвсем не е безопасен. Това смущаваше Алексис, тъй като много често личният му живот зависеше от работата му в отдела. Но сега той беше благодарен, че разследването им не е било достатъчно задълбочено. И щом като Отделът за сигурност не е подложил на съмнение историята на лейди Рошфорд, че Люсиен е прекарала детството си във френски манастир, значи и обществото не би могло да я оспори. След като Люсиен е станала графиня Земски, миналото й веднъж завинаги ще бъде погребано. Докато се въртеше в леглото си, Алексис с тъга си мислеше, че все пак няма да е много лесно да се погребе миналото на Люсиен. Беше невъзможно да се заличат щетите, които тези години са нанесли на Люсиен. Той не бе забравил озадаченото и намръщено изражение на лицето й и безразличния й тон, когато само преди час тя му бе казала: „Истината е, че не познавам любовта.“ А още по-ужасно за него бе убеждението й, че той се е оженил за нея, за да споделя леглото й, когато му е угодно — или както тя се бе изразила: „моята част от сделката“.

Ако той не я обичаше, сделката наистина щеше да бъде честна. Много бракове се сключваха при такива условия и дори понякога бяха успешни. Но той искаше повече, много повече. Той мечтаеше за една щастлива, весела и любвеобилна Люсиен — най-вече любвеобилна. Но това не беше част от сделката, а нещо, за което трябваше дълго и търпеливо да чака. Алексис не можеше да заспи, докато мислите му безпомощно се лутаха в усилието си да облекчат разочарованието му. Крепеше го единствената малка надежда, че Люсиен не е лишена завинаги от способността да обича, както тя смяташе. Оливър му бе казал, че когато са сами с Люсиен, тя се отпуска и показва привързаност, за която всеки брат може да мечтае. „Но тя много внимава никой да не разбере, че харесва мен… и Алис — бе добавил замислено Оливър. — Не знам защо.“

Тогава Алексис си бе казал, че животът е научил Люсиен да не вярва в любовта, а сега мислено добави, че тя не знае как да обича. „А дали хората се учат на любов? — разсъждаваше той. — Дали пък това чувство не се появява още когато детето усети топлата, утешителна прегръдка на майката; нежното докосване на устните, когато го целуват за лека нощ; ласкавия, загрижен поглед, който утешава, насърчава, прощава. Люсиен е била лишена от тези малки радости и любовта за нея е чувство непознато и непонятно. Трябва да бъда търпелив“ — окуражаваше се той, защото най-добре знаеше, че любовта не може да бъде насилвана. Не се ли беше опитвал той самият да отговори на силните чувства на Робърта? И въпреки това не бе успял да й даде това, което тя искаше.

Мислите му се върнаха към младата му съпруга, която спеше на голямото легло в съседната стая. Все още напрегнат и неспокоен, Алексис скочи от леглото, запъти се към вратата и внимателно я отвори. Един лъч лунна светлина се прокрадваше между завесите и докосваше главата на Люсиен, а русата й коса бе станала сребриста. Явно не спеше толкова дълбоко, защото сънено прошепна:

— Ти ли си, Алексис?

Сърцето му трепна и обнадежден, той се приближи към нея.

— Да, любов моя, аз съм.

Тя вдигна озарените си от лунната светлина очи.

— Мислех си — рече тя, — че сякаш не постъпих както трябва, като не ти показах колко съм ти благодарна, че се ожени за мен, че ми подари пръстен и за всичко останало. Исках да ти кажа, че можеш да ми викаш Луси, ако ти харесва. Не разрешавам на никого другиго освен на Оливър, да ме нарича Луси, но ако искаш ти…

Алексис не помръдваше от мястото си. Ако не я обичаше толкова, той би могъл да се изсмее на думите й. Мъчно беше, че в тази първа брачна нощ единственото, което младата му съпруга му предложи бе възможността да използва галеното й име. Но докато гледаше бледото й сериозно малко лице, той осъзна, че това беше първият признак, че у нея се заражда някакво чувство към него. Предложението й може и да е детинско, но все пак означаваше нещо.

— Благодаря ти, Луси — ласкаво каза той. И изненадан от самия себе си, че остана на разстояние от нея, той тихо се прибра в стаята си.

На другия ден вечерта Алексис заведе Луси на опера, където гледаха великолепна постановка на „Мадам Бътерфлай“ от Пучини. Луси беше възхитена от спектакъла, а Алексис за пореден път се възхищаваше от нея, докато наблюдаваше прехласнатото й изражение и вълнението в очите й. Когато се прибраха и той отиде да й пожелае лека нощ, тя не говореше за нищо друго освен за вълшебството на музиката. Единственото й разочарование от тази приказна за нея вечер бе, че ролята на американския морски офицер се изпълняваше от един въздебел тенор.

— Едва ли Пинкертън е бил такъв — възмущаваше се тя. — Трябва да е бил висок, слаб и красив като теб, Алексис.

Алексис се усмихна, сърцето му трепна от комплимента. Той се приближи към леглото и седна близо до нея. Тя веднага се отдръпна, за да му направи място до себе си.

— Ще останеш ли при мен тази нощ? — полюбопитства тя. — Никак не се чувствам уморена, Алексис.

Тя протегна ръце подканващо и Алексис затаи дъх. Още от първия миг, когато я бе видял на приема у лейди Барат, тя го бе подлудила и той бе убеден в едно — че страстно я желае. Сега тя беше негова и изглеждаше така нетърпелива да сподели леглото си с него тази нощ.

Съблече халата си и легна до нея. Когато тя се сгуши в него, той усети през тънката й копринена нощница топлото й, меко тяло. Копнееше да я целуне по устните, но не бе забравил отвращението й от целувките и докосна с устни само бузата й. Луси се усмихна щастливо и обви с ръце врата му. Прекалено развълнуван и възбуден, за да говори, Алексис се протегна и загаси нощната лампичка. Притисната в него, Луси доволно въздъхна.

— Ти беше толкова мил с мен през целия ден, Алексис — шепнеше тя. — Не си спомням кога за последен път съм била толкова щастлива.

— Нито пък аз, любов моя — отвърна Алексис. Беше доволен, струваше му се, че студеното й безразличие към него се е изпарило и че сега тя, също както и той, гори от желание да бъде негова.

— Обичам те — прошепна той. — С цялото си тяло те боготворя. Наистина, Луси, тъй страстно те желая — теб и само теб.

Луси не протестира, когато той съблече нощницата й и я хвърли на пода. Кожата й загадъчно блестеше на лунната светлина, която очертаваше малките й заоблени гърди. Той ги покри с ръце и усети ударите на сърцето й. Така силно я желаеше, че едва сдържаше страстта си. Знаеше, че Луси го насърчава. Усещаше нежния допир на ръцете й, докато тя го събличаше. За един кратък миг той се сети за Робърта и за всичките изминали години, когато той с наслада се любеше с нея, но никога не бе се чувствал така, както се чувстваше в този момент. Това момиче, неговата Луси, беше негова жена — единствената жена, предопределена за него. Извивката на талията и на бедрата й, копринената кожа, изваяните гърди му бяха и чужди, и същевременно смайващо познати, сякаш изведнъж някакъв полузабравен сън бе станал реалност. Желанието му бе станало болезнено и той се изправи над нея, усети ръцете й, които обгърнаха кръста му, докато го притискаше към себе си. Лицето й беше в сянка и той не можеше да види изражението й, въпреки че очите й го подканваха.

Полуотворените й устни го примамваха и той страстно я целуна, почувствал отчаян безумен копнеж в мига, в който тя разтвори крака и тялото й се изви, готово да го приеме. Но когато той потъна в нея, видя как тя извърна глава настрани, освободила устните си от целувката му. Колкото и незначителен да беше този жест, Алексис го прие като отхвърляне.

— Обичам те, Луси — прошепна той. — Не ме отблъсквай. Погледни ме, скъпа. Обичаш ме поне малко, нали?

Усети как тялото й леко се стегна под неговото.

— Опитвам се да бъда такава, каквато ме искаш, Алексис. Имам предвид, добра съпруга. — Тя протегна ръка и го докосна по бузата. — Бих желала и ти да си щастлив като мен. Ще направя всичко, което поискаш.

Някъде дълбоко в душата си Алексис осъзнаваше, че няма право да моли за повече. Луси му предлагаше всичко, което трябваше да му даде, с единственото желание да го направи щастлив. Не беше нейна вината, че не го обича. Може би след време щеше да се влюби в него. Той ще предизвика любовта й. Ще я накара да разбере, че изпитва болезнена нужда не само от тялото й, а и от самата нея.

Сякаш усетила безпокойството му, Луси каза окуражаващо:

— Трябва само да ме попиташ, Алексис. Обещавам, че ще направя всичко възможно, за да ти доставя удоволствие…

Отвън се чу мъжки глас, който пееше „Санта Лучия“. Алексис си помисли, че това е някой гондолиер, особено след като долови нежното плискане на водата, докосваща каменните стени на хотела „Лучия“, Луси! Сякаш на света не съществуваше нищо, никой, освен нея. Всяка фибра в тялото му трепереше, докато с върха на пръстите си тя галеше твърдите му мускулести бедра. Сякаш гърдите му се изпълниха с дискретното ухание на косите й, с предизвикателния, възбуждащ аромат на младото й тяло.

„Това тяло е създадено за любов“ — мислеше си той, докато все още беше върху нея. Кръвта пулсираше в главата, усещаше болезнени тръпки в слабините си. Това загадъчно, прелестно момиче беше негово, негова любов, негова съпруга, която искаше да му достави удоволствие. С едно леко движение той би могъл да докаже правата си над това тяло и да усети нечувано облекчение и удовлетворение. И все пак волята му ще надделее над силата на изгарящото го желание. Защото не за тялото й копнееше той, а за нея самата, за нейната душа, за нейната любов…

— О, Луси — извика той, като хапеше устните си и мислите, родени в агония, се изплъзнаха от устата му — само ако… само ако можеш… — Не, той няма да я моли за любовта й и затова думите „да ме обикнеш“ останаха неизречени. Той усещаше нейния учуден и озадачен поглед, докато го чакаше да довърши мисълта си. Тя не разбираше причината за неговото колебание. Поведението му й се струваше необикновено. Не бе предполагала, че е по-различен от останалите мъже, но сега се чудеше дали не го мъчи някакъв проблем — от опита, който имаше това не беше нещо необичайно.

— Само ако какво? — съчувствено попита тя и когато той не отговори, добави с намерение да му помогне.

— Нямам нищо против, ако ти искаш да го направиш по някакъв по-особен начин. На мен ми е все едно, наистина, Алексис.

Алексис затвори очи, сякаш по този начин можеше да не чува гласа на Луси. Той откъсна тялото си от нейното, изправи се и застана до леглото. Протегна ръка, за да вземе халата си, навлече го набързо, сякаш за да скрие от учудения поглед на Луси пълната си липса на желание. Луси седна в леглото, като го гледаше намръщено. Той беше наясно, че трябва да намери подходящи думи, за да й обясни реакцията си, но нямаше сили да го стори. Някак странно съчетала в себе си невинността с покварата, тя можеше по същия начин да му каже направо, че е една опитна уличница, която е свикнала със сексуалните отклонения на мъжете; че за нея любовният акт не означава нищо. За миг той беше толкова вбесен, че му се искаше да я удари и да я нарани, така както тя го бе наранила. Но когато проговори, гласът й бе смутен и объркан като на малко дете:

— Какво става, Алексис, моля те, кажи ми? Знам, че имаш какво да ми кажеш. Аз ли сгреших? Нещо нередно ли казах?

Гневът му отстъпи място на дълбоката болка, която се смеси с възобновената любов и нежност, докато се опитваше да запази самообладание, и то само защото Луси се бе опитала да му достави удоволствие, да го направи щастлив. Може би засега това беше достатъчно. Плътското му желание бе изчезнало и сега той жадуваше да се уедини в стаята си. Нямаше право да стои тук и да я съди. Знаеше истината за нея и я бе приел такава, каквато е. Луси не беше виновна, че сега тук, през неговия меден месец, бе излязло наяве грозното лице на истината, а той наивно се бе надявал, че любовта му е достатъчно силна, за да преодолее всякаква пречка.

Той взе ръката й, целуна я и с усилие се усмихна.

— Не се тревожи, Луси. Просто не бях усетил колко съм изморен. Късно е вече, сигурно и ти си изморена. Радвам се, че операта ти хареса. Пак ще отидем. А сега заспивай. Ще се видим на закуска.

Знаеше, че Луси го следи с поглед. С горчивина си мислеше, че тя е прекалено опитна, за да повярва на нелепите му извинения за умора. Но същевременно добре съзнаваше, че не можеше да се нагърби с предварително обречената на неуспех задача да й обясни своето поведение. Дори самият той не беше наясно с противоречивите си чувства. Той вече не копнееше да се люби с нея. Пламенното му желание се бе стопило. Но, уви, любовта остана. Ако се вслушаше в разума си, той би сметнал за безумие да се откаже от удоволствието, което му предлагаше неговата красива, млада съпруга, защото знаеше, че това е някакъв абсурден идеализъм и все пак той би изневерил на себе си, ако се бе поддал на плътското си желание. Любовта е лудост, защото през целия си живот той никога не бе искал някоя жена така, както желаеше нея. Той си бе представял, че много лесно би могъл да я научи как да изпита онази истинска страст, която се постига само от двама влюбени, чието единствено желание е да си доставят удоволствие един на друг. Независимо от опита си, неговата Луси не познаваше чувството, което той искаше да сподели с нея.

Когато най-сетне Алексис заспа, той сънуваше Луси гола в прегръдките му, устните й горяха от неговите целувки, а тялото й се извиваше от неутолима страст. Той виждаше как огънят, изгарящ тялото му, се отразява в искрящите й очи, чуваше страстните й вопли, чувстваше как двамата се сливат в едно миг преди момента на върховна наслада.

На сутринта той се почувства още по-самотен, защото, въпреки че трескавата му възбуда бе преминала, той осъзна, че Луси дори и не подозираше за съня му.

Луси обаче съвсем не беше безразлична към нежеланието на Алексис да сподели леглото й. „Несъмнено Мадам би сметнала това за провал — печално си мислеше тя. — Щом Алексис бяга от мен, значи вината е моя и трябва да положа още по-големи усилия, за да изглеждам по-привлекателна.“

Тя реши да облече за вечеря новата си рокля от магазина на Пол Поаре, която беше с дълбоко деколте и откриваше прелестните й рамене.

— Искам да поправиш малко роклята, Поли — нареди тя на прислужницата си. — Извади тази дантела, която прикрива деколтето и стегни още талията.

Поли се изчерви.

— Но, мис Люсиен, ще изглеждате много предизвикателна, сякаш всеки момент това, което е под роклята ще се покаже — протестираше тя, но се подчини на господарката си и когато Луси се облече за вечеря, Поли отвори широко очи.

— Господарят няма да може да свали очи от вас — изкикоти се тя. — Сега изглеждате още по-елегантна.

Алексис наистина не можеше да откъсне поглед от съпругата си. Мислеше си, че за него е и удоволствие, и мъка да я заведе на вечеря. Гордостта му от нейната способност да привлича мъжките погледи се смесваше с възобновеното му желание да се люби с нея. През целия ден тя непрекъснато го очароваше с детинското си въодушевление, с което се възхищаваше на всичко, което виждаше и на всеки малък подарък, който той й купуваше — картина от художествената галерия, букет теменужки, шал от шифон. Тя се държеше като послушна и любознателна ученичка, като поглъщаше неговите вещи обяснения за художници, архитекти, история, география.

— Ти знаеш всичко, нали, Алексис? — възкликна с възхищение тя.

Не, съвсем не всичко. Той не знаеше нищо за нея. И мига, в който се опита да говори за чувствата си, сякаш невидима стена се спусна между тях, тя стисна упорито устни, погледът й стана равнодушен и студен, поведението й — сдържано, а детинската й невинност бе изчезнала. Дали някога той щеше да успее да пробие тази защитна черупка? А може би там не бе останала ни искрица топлина, ни капчица любов? Той реши да не доближава леглото й, докато Луси не прояви открито поне малко привързаност към него. Нейните комплименти, благодарност и възхищение не можеха да го удовлетворят. Той знаеше, че те бяха съвсем безлични защото не идваха от сърцето й.

Безпокойството на Луси нарасна, когато вече третa вечер Алексис спеше сам. Тогава ненадейно й хрумна, че е била много глупава, щом не се е досетила за причината. Тя просто бе забравила, че е бременна в третия месец и че носи дете от друг мъж. Нищо чудно, че съпругът й не се възползва от правата си! Как не се бе сетила по-рано! От този момент нататък, тя не канеше повече Алексис да прекара нощта с нея, само подаваше ръка за традиционната целувка, преди да си легнат и след това викаше Поли да я съблече.

В края на първата седмица, Алексис реши, че една промяна би могла да уталожи нарастващата му болка. През деня той се чувстваше щастлив като гледаше лъчезарното лице на младата си съпруга и очевидното й възхищение от всичко, което той правеше за нея. Но нощите му съвсем не бяха такива, каквито той си бе представял и на сутринта се събуждаше тъжен, потиснат и объркан. Той страдаше още повече, защото съзнаваше, че има лек за раната му и той може да задоволи страстното си желание да притежава малкото предизвикателно тяло на Луси, стига само да промени решението си. Отново и отново си повтаряше, че иска прекалено много от живота, като се надява тя да го обича, дори като очаква, че тя е способна да се влюби; че принципът „всичко или нищо“ е недостижима цел. Дори не беше убеден, че политиката му на изчакване ще се увенчае с успех.

Имаше моменти, когато се питаше дали е напълно нормален, като позволява между него и страстното му желание да се изпречи далечната възможност, че мечтата му някога ще се осъществи. Разкъсван от терзания, ядосан на себе си, той си мислеше, че в крайна сметка Луси бе негова съпруга и той има право да се възползва от насладите, които тя му предлагаше. В такива мигове на съмнения, романтичният му недостижим идеал му се струваше напълно абсурден и вземаше категоричното решение да не прекарва нощта в болезнена самота. Но когато настъпваше момента да влезе в нейната стая, увереността му се изпаряваше и смущението издайнически рушеше неговата решителност. Той обръщаше гръб огорчен, със смесеното чувство на отчаяние и презрение към донкихотовската си романтичност. Съзнаваше, че постъпва глупаво, но това не му помагаше да разреши проблема си през нощта и той реши да запълни всеки един час, когато бяха будни, още повече, че Луси изглеждаше неуморима.

Заведе я до Рим, Сиена, Флоренция и най-накрая до езерата. И точно в един от големите хотели на брега на езерото Маджоре Алексис за пореден път се усъмни в здравия си разум, че бе позволил Луси да стане негова съпруга. Наближаваше края на април и времето изведнъж се стопли. Вечеряха на голямата тераса, когато Алексис забеляза, че от съседната маса един мъж на средна възраст бе вперил поглед в Луси. Той бе привикнал към възхитителните погледи на всеки мъж, който се намираше близо до Луси, но този тук беше съвсем различен — изпитателен и съсредоточен.

Той посочи към непознатия и попита Луси:

— Познаваш ли го?

Луси поклати отрицателно глава.

Алексис се чудеше дали не го лъже. Възможно ли е този човек да е свързан с миналото й — вероятно някой, който си спомняше за нея, но когото тя е забравила между многото други? Тази мисъл прободе като с нож сърцето му. Беше се заклел пред себе си никога да не мисли за онези ужасни години от нейния живот; никога да не ги споменава при никакви обстоятелства. И все пак, докато гледаше големите невинни очи на Луси, той вече се съмняваше в нея.

— Погледни го пак — остро каза той. — Може би си го забравила?

Без да подозира за страховете на Алексис, тя се обърна и погледна към непознатия. Той сякаш това и чакаше, стана от стола си, каза нещо набързо на събеседника си и се приближи към масата на Алексис.

— Простете, сър, че се натрапвам по този не особено възпитан начин. Ще ви се стори ли много нахално, ако ви попитам за името?

Мъжът беше среден на ръст, с руса коса и сини очи. Имаше малка козя брадичка, която прикриваше женствената му долна челюст. Италианският му имаше доста силен акцент и Алексис веднага отгатна, че е англичанин.

Той стана и се поклони сдържано.

— Надявам се наистина да имате причина за любопитството си, сър — рече той на английски. — Казвам се Земски, граф Земски.

Настъпи неловко мълчание, докато непознатият явно се колебаеше дали да не се върне на масата си. Той погледна към Луси и сякаш това го накара да вземе окончателно решение.

— Съпругата ви, сър… Казвам се Рупърт Рошфорд — рече той смутено — и може да ви се стори доста дръзко от моя страна, но съпругата ви толкова много прилича на снаха ми, че си помислих да не би да има някаква родствена връзка…

Алексис усети как напрежението му се стопява. На лицето му се появи усмивка и с облекчение той каза:

— Моля ви седнете, сър, и ми разрешете да ви представя жена си, Люсиен. Вие вероятно сте един от чичовците й. Майка й се казва Уилоу, лейди Рошфорд.

— Знаех си, че има някаква връзка — възкликна Рупърт Рошфорд, усмихна се на Луси и седна до нея. — Но съм все още малко объркан, защото не знаех, че снаха ми има толкова голяма дъщеря. Мислех си, че е на около девет години.

Алексис повика сервитьора и поръча бутилка шампанско. Докато го чакаха да дойде, той обясни, че Луси е изчезналото дете на лейди Рошфорд. Осведоми Рупърт и за смъртта на Роуел Рошфорд.

— Пътувам много, защото този начин на живот ми доставя удоволствие — каза Рупърт, — но понякога писмата идват с месеци закъснение при мен. Затова и не знаех нищо нито за Люсиен, нито за брат си.

Той се обърна към Луси и се усмихна.

— Вие сте толкова красива, колкото беше майка ви на вашите години — рече той. — И също тъй пленителна. Бих искал наистина да скърбя за смъртта на брат си, но той и аз нямахме нищо общо и честно казано, скъпа моя, никога не сме се обичали. Напуснах Рошфорд преди девет години, както може би знаете, и оттогава не съм стъпвал там. Сега, след като Роуел е мъртъв, вероятно ще дойда да видя семейството.

Докато Луси и чичо й разговаряха за семейство Рошфорд, Алексис изучаваше с поглед неочаквано появилия се роднина. Инстинктът му подсказваше, че Рупърт Рошфорд е съвсем различен от брат си Тобаяс. Маниерите му бяха прекалено деликатни и женствени, което в началото доста озадачи Алексис; сетне, когато предложи на Рупърт да покани приятеля си на тяхната маса, Алексис изведнъж усети разликата. В гласа на Рупърт се долавяха нотки на силно собственическо чувство, когато представи приятеля си:

— Граф Максимилиян фон Круге!

За десет минути Алексис разбра, че от седем години двамата мъже са близки приятели, пътуват из Европа, колекционират редки книги и от време на време живеят заедно в дома си в Брюксел.

Максимилиян фон Круге беше физически пълна противоположност на Рупърт — висок, тъмнокос и изключително самоуверен. Очевидно той играеше доминиращата роля в техните отношения и Рупърт се отнасяше към по-възрастния си приятел с подчертано уважение и привързаност.

Алексис прояви интерес към произхода на фон Круге. Майка му била французойка, а баща му — наполовина германец, наполовина австроунгарец.

— Всъщност бих могъл да се представя като европеец — каза той на Алексис. — За щастие, не се интересувам от политика и лоялността ми е някак си разпределена.

Луси се изненада от готовността на Алексис, с която той прие поканата да погостува на тази необичайна двойка, когато има възможност да отиде до Белгия.

Разговорът им продължи още час, през който Луси подробно осведоми Рупърт за новините в семейството, а Алексис и граф фон Круге си поговориха на унгарски.

Когато Луси и Алексис се озоваха сами в спалнята си, тя каза:

— Чичо Рупърт ми хареса, но намирам приятеля му за малко странен. — Тя премълча впечатлението си, че граф фон Круге бе първият мъж, който бе останал безучастен към нейния чар.

Алексис седна в креслото, а Луси се настани пред тоалетката и започна да маха фибите от косата си.

— Тъй като вече си омъжена, не е зле да узнаеш повече за тези неща — започна той с намерението да й обясни проблема за хомосексуализма. Но преди да продължи, Луси го прекъсна:

— Знам, че има такива хора, Алексис. Мадам Лу-Лу ни е казвала, че съществуват и такива мъже, но, разбира се, те не са идвали в Le Ciel Rouge.

— Извинявай — промърмори той — забравих, че…

С мрачен поглед Алексис стана от креслото.

— Добре, Луси, по принцип не желая да има тайни помежду ни, но същевременно…

Нещастен, той изведнъж млъкна.

Луси остави четката си за коса, прекоси стаята и застана пред него, с ръце зад гърба си като разкайваща се ученичка.

— Напълно те разбирам — продума тя. — Обещах на мама никога да не говоря за онези дни и просто без да искам ми се изплъзна… Дано не съм те засегнала много, Алексис.

„Засегнала! — мислеше си Алексис. — Дали има предвид миналото си или само това, че говори за него? Колко лесно и просто би било всичко, ако не съществуваха онези нейни кошмарни години.“ Той се опитваше да ги забрави, а за детето, което тя носеше, той дори не се сещаше. Като гледаше тънката й талия и плоския й корем, струваше му се невъзможно да е бременна.

Успя някак си да й се усмихне, след това й каза да извика Поли, за да й оправи леглото и като се извини, бързо се оттегли в спалнята си. Застанал до прозореца на стаята си, загледан във вълшебната лунна светлина, огряваща повърхността на езерото, Алексис закри лице с ръцете си и простена:

— О, Боже, какво правя аз? Какво направих, Господи? Защо я обичам толкова?

Най-трудно понасяше факта, че тя въобще не се досещаше за чувствата му. „Дано не съм те засегнала.“ — бе казала тя, вперила в него големите си невинни очи, докато сърцето и душата му, изтерзани се мятаха в луда агония.

„Зелените очи са ревниви — го бе подразнила веднъж Робърта. — Много бих искала да ме ревнуваш поне малко, любов моя.“ Тогава това чувство му бе чуждо, но сега… сега той наистина ревнуваше. Ревнуваше от всеки мъж, който познаваше съвършеното малко тяло на Луси, и най-вече ревнуваше мъжа, чието дете тя носеше.

Алексис стигна до заключението, че още на следващия ден трябва да я заведе вкъщи. Това беше пародия на меден месец. Щеше да му бъде по-леко в Лондон, където работата ще отвлече вниманието му от тези мъчителни мисли. Може би след като се роди детето, той ще се опита да установи истинска връзка със съпругата си, но засега за двамата би било по-добре, ако той забрави думата „любов“. Да живееш с Луси бе все едно да живееш с неразглезено дете — но дете с прелестно и прелъстително тяло на жена.

Той излезе на терасата и опря глава в студената каменна колона на парапета. Той страдаше, тормозеше се от ада, който сам си бе създал. Затвори очи, за да не вижда студената жестока красота на луната.

Втора част
1912 — 1916

Глава единадесета
Май — декември 1912 година

Алексис наблюдаваше жена си, която седеше срещу него на масата за закуска. Русата й глава бе леко приведена, докато четеше на глас писмото, което току-що бе получила от майка си.

Лейди Рошфорд и Тобаяс бяха заминали за Ню Йорк, за да присъстват на панихидата на семейство Корбет — тъжен и вълнуващ повод, както бе писала Уилоу.

„Двамата с Тоби не можем да повярваме, че никога вече няма да видим старите си приятели — пишеше тя.

Всички служители от Корпорацията, които живеят близо до параклиса, присъстваха на панихидата, някои от тях бяха облени в сълзи. С чичо ти Тоби ще останем още няколко седмици, докато уредим нещата в Корпорацията. Както може би се досещаш, Натаниел беше основна фигура в компанията и смъртта му бе твърде неочаквана. Не са предвидени никакви условия при такова внезапно и трагично събитие. Скъпа Люсиен, въпреки че това сега не е най-важното, включването ти като акционер засега ще трябва да се отложи. Натаниел бе взел със себе си копия от акта ти за раждане, документите за ексхумация и клетвена декларация, че си ми родна дъщеря…“

Луси погледна Алексис въпросително.

— Това означава ли, че тези важни документи са потънали заедно с „Титаник“?

— Не бъди толкова съкрушена, скъпа. Когато майка ти и Тоби се върнат в Англия, ще извадят нови документи. Просто включването ти в завещанието на дядо ти ще стане по-късно.

— Железопътната и транспортна компания още не знае за съществуването ми — предизвикателно рече Луси.

Алексис се смути.

— Но ти съществуваш, скъпа, а за съжаление семейство Корбет вече ги няма. Във всеки случай, не бива да се притесняваш за законните си права. Сега, след като си моя жена, ти нямаш нужда от собствен капитал, или може би парите, които ти давам не са ти достатъчни?

Луси свъси красивото си чело.

— Ти си много щедър, Алексис, но аз все пак си искам наследството, което по право ми се полага.

Алексис стана от мястото си и погледна часовника. Трябваше да побърза, за да не закъснее за сутрешното заседание. Заобиколи масата и целуна жена си по бузата.

— Днес ще идва ли пак човек от „Либърти“? — смени той темата.

Лицето на Луси просветна и тя кимна с глава. За трети път шефът на отдела за вътрешна украса на един от най-големите мебелни магазини в Лондон щеше да идва, за да помогне на Луси в плановете й за обновяване интериора на къщата на Алексис. Вчера избраха тапети и дамаска за всекидневната и трапезарията; оня ден тя хареса съвсем нова мебелна гарнитура, която по цвят да си подхожда със спалнята й, банята и тоалетната стая на Алексис. За днес тя бе настояла да дойде и една жена консултант, която да я посъветва за обзавеждането на детските стаи, които се намираха на горния етаж. Всъщност за Луси те нямаха особено голямо значение, но тя имаше намерение всичките двадесет стаи в къщата да бъдат модно и безупречно обзаведени, така че домът й да бъде обект на завист за всеки посетител.

Бяха се споразумели с Алексис засега да не приемат гости.

„Искам първо да се убедя, че всичко е в безукорен вид“ — го бе помолила тя. Откакто Алексис бе наследил четириетажната къща на „Кадоган Гардънс“, той не бе правил никакви промени в нея. Според Луси мебелировката и цялото обзавеждане бе твърде старомодно и в прекалено мрачни тонове.

„Предпочитам светлите тонове и модерните мебели“ бе казала тя на Алексис, който беше доволен, че й бе предоставил възможността да се заеме с едно безвредно, макар и скъпо женско занимание.

„Имаш пълното право да направиш всичко по свой избор — снизходително бе отговорил той и бе добавил със сериозен тон: — Само не пипай кабинета ми.“

Луси беше много радостна, защото за първи път в живота си можеше да купи каквото харесва, без да обръща внимание на цената. Алексис й бе казал, че всичко ще бъде таксувано за негова сметка и тя приемаше обновяването на къщата като сватбен подарък. Той изглеждаше доволен, че тя е щастлива и като размишляваше за първия месец от техния съвместен живот, Луси реши, че не бива да се страхува от бремето на брака. Тя се радваше на много по-голяма свобода, отколкото в Рошфорд, защото през целия ден Алексис беше на работа и тя можеше да прави каквото й се иска.

Щастлива, Луси прекарваше времето си в избиране на коприна, крепон и кадифе за завесите и покривките, преглеждаше огромните книги с мостри на тапети и прелистваше каталозите за мебели. Само от време на време усещаше внезапното леко помръдване на плода в корема си и настроението й се помрачаваше. Съзнаваше, че много скоро ще загуби елегантната си фигура и ще бъде принудена да носи безформените рокли за бъдещи майки, които също можеха да се купят от „Либърти“, както й бе казала мама.

Преди да замине с Тоби за Америка, Уилоу бе дошла в Лондон, за да види Луси. Тя единствена бе посетила къщата на „Кадоган Гардънс“. Уилоу и Тоби бяха планирали да се оженят след панихидата на Корбет и да заминат на кратко сватбено пътешествие, преди да се върнат в Англия.

Следобедът, който майка и дъщеря прекараха заедно, не беше особено приятен. Уилоу искаше да поговорят за бебето, за плановете на Луси, свързани с наемането на бавачка и да изберат името за първото й внуче. Колкото по-въодушевена беше майка й, толкова по-сдържана ставаше Луси. Струваше й се истинско лицемерие, че Уилоу така възторжено приемаше едно събитие, което само преди шест седмици считаше за непоправима злина. „Това, че съм се омъжила не променя факта, че детето е незаконно и че ще се роди седем месеца след сватбата“ — бе казала тя на Уилоу с язвителен тон. Уилоу подмина тази жлъчна забележка. Никой нямаше да узнае истината. Хората щяха да си помислят, че Луси е родила преждевременно, защото бебетата седмачета не бяха нещо необичайно.

„Ще почакаме до юни и тогава ще обявим, че ще имаш дете — категорично бе казала майка й. — Момче или момиче искаш, скъпа?“

Луси съвсем откровено бе отговорила на майка си, че въобще не иска дете и сега, когато го усещаше вътре в себе си, тя бе убедена, че никога няма да го обикне. За щастие намерението на Уилоу да скрият истината щеше лесно да се осъществи, защото нямаше почти никакви външни признаци, че Луси е бременна, въпреки че бе понапълняла малко и гърдите й бяха станали по-големи. Докато разглеждаше подробно зърната си в огледалото, Луси с усмивка си мислеше, че Мадам би поклатила одобрително глава. Тя винаги бе твърдяла, че Луси не е достатъчно апетитна. Така че Луси нямаше нищо против сегашното си състояние, щом като това й даваше възможност да изглежда още по-съблазнителна.

Дизайнерът и неговата помощничка предложиха детските стаи да бъдат в бледожълт цвят — еднакво подходящ и за момиче, и за момче и много по-оригинален от традиционно предпочитания бледосин или розов цвят.

С прекалено любезен тон шефът на отдела за вътрешна украса попита дали все пак графинята не желае да се посъветва за цвета с щастливия бъдещ баща. Луси хитро се усмихна и отговори на изчервяващия се събеседник, че графът се интересува само от тяхната спалня. Но след като служителят от „Либърти“ си тръгна, чувството й за хумор я напусна. Алексис въобще не проявяваше интерес към спалнята им. Луси се чувстваше неловко от факта, че той не полагаше никакви усилия да се възползва от съпружеските си права. Тя отново се опита да се утеши, че причината е в чуждото дете, което тя носеше. Но сърцето й подсказваше, че греши. Минаха близо шест седмици, откакто тя и Алексис се бяха върнали от медения си месец и животът им вкъщи тръгна по установен ред. Алексис беше по цял ден на работа, докато тя се занимаваше с обзавеждането на дома им; след вечеря той отиваше в кабинета си за час-два, а Луси или четеше книга — Луиз Ленъкс й бе дала романа „Три седмици“ от Елинор Глин, който според Луси беше доста глупав, въпреки препоръките на Луиз — или пък пишеше писма на красивата, украсена със семейния герб хартия на Алексис. Тя изпращаше писма до Оливър в Итън, до Джейн в Рошфорд, до Филип, който беше в Дартмут, до леля Доди, с която се бе видяла на последната Коледа в Рошфорд. Тази усилена кореспонденция не бе подтиквана от любовта на Луси към писането на писма, а по-скоро от удоволствието, което изпитваше, когато получаваше отговорите. Поли й носеше утринната поща на сребърен поднос заедно с чая и Луси я обхващаше такова вълнение, че не можеше да намери думи да обясни на Алексис причината за възбудата си.

— Вероятно защото дълго време не знаех коя съм — замислено му каза тя. — Преди да се омъжа за теб, не съм получавала писмо от никого. И сега, когато видя писмо, адресирано до мен, знам, че това наистина съм аз.

Луси дори не съзнаваше смисъла на собствените си думи, нито пък се досещаше какво въздействие имаха те върху Алексис. В такива случаи той си казваше, че несъмнено е бил прав като е решил да се ожени за това момиче, което въплъщаваше в себе си и детето, и жената. Имаше прекалено много мигове, в които се питаше дали е постъпил правилно, дали зад тази съвършена красота не се крие човешко същество без сърце и без душа. Веднъж, когато беше малък, той бе държал в ръцете си малка статуетка на овчарка и възхищавайки се на неземната й красота, я бе изпуснал на пода. Главата се бе отчупила от тялото и когато Алексис се бе навел да събере парченцата, той с ужас забеляза, че тя е куха отвътре. Разочарованието му беше толкова силно, че дори не можеше да се сравни с мъмренето, което получи заради ценната статуетка. Той се бе надявал, че красивата овчарка ще бъде топла, жива и истинска, както изглеждаше. Така и сега търсеше път към сърцето на Луси.

Естествено Робърта знаеше, че Алексис се е върнал в Лондон. Обади му се по телефона в службата, за да попита защо той и Луси не са я приели на „Кадоган Гардънс“, след като два пъти бе изпратила цветя и картички.

— Аз не съм единствената от приятелите ти, които са нетърпеливи да се запознаят с младата ти съпруга — упрекна го тя. — Нима мислиш, че ще кажа нещо, с което да засегна твоята Люсиен? Тъй като тя не познава Лондон, аз реших, че ще има нужда от приятелка, която да й го покаже.

Алексис побърза да увери Робърта, че изолацията им от обществото не се дължи на никакви скрити мотиви. Обясни й, че Луси иска да приготви къщата преди да започне да приема гости.

— Ти ще бъдеш първата ни посетителка след майката на Луси — обеща й той.

Алексис си мислеше, че е време да устроят прием за всичките му приятели. Неговият началник, Фаншоу, гореше от нетърпение да се запознае с Луси, както и всичките му познати, които бяха любопитни да видят момичето, за което той така неочаквано се бе оженил. Луси го осведоми, че „Либърти“ смятат до края на юни да обзаведат и приготвят къщата. Той й даде дълъг списък с имената на гостите, до които тя трябваше да изпрати покани.

— Не се тревожи за подробностите около приема — успокои я той. — Ще повикаме хора, които ще се заемат с приготовленията. А щом новият персонал поеме задълженията си, те успешно ще се справят с уреждането на такива тържества.

„Новият персонал“, за който Алексис говореше, беше нает от една безупречна лондонска агенция за домашна прислуга, горещо препоръчана от Уилоу. Прислужниците бяха добре обучени, с блестящи препоръки и Луси бързо разбра, че няма за какво да се грижи при поддържането на новия й дом, освен да уточнява ежедневното меню с готвачката.

Освен суматохата около дизайнерите и бояджиите животът на „Кадоган Гардънс“ течеше спокойно и седмиците сякаш летяха. Настъпи лятото и към средата на юни къщата беше готова. Дългоочакваният прием на семейство Земски премина благополучно.

Уилоу и Тоби се върнаха от Америка навреме за събитието. Те бяха вече законно женени и въпреки че не бяха пуснали официално съобщение за сватбата си, всички семейни приятели и роднини знаеха за нея и най-сърдечно ги поздравиха. Силви и Пелам пристигнаха от Париж за приема на Земски и за да се видят с Уилоу и Тоби.

— От двете новобрачни двойки Уилоу и Тоби изглеждат по-щастливи — отбеляза Силви пред Пелам, докато се промъкваха през тълпата от хора в обширния салон.

— Те чакаха толкова дълго този момент в живота си — отвърна Пелам, докато гледаше брат си, който бе прегърнал Уилоу.

— Толкова много пропилени години — въздъхна Силви. — А Роуел не заслужаваше такава жертва. Като си помисля колко мъка причини на Уилоу, ми се иска да се разплача.

— Но няма да го направиш, нали? — ухили се Пелам. Сега сме се събрали по щастлив повод и няма място за сълзи. Какво мислиш за новия ни племенник? Алексис изглежда много приятен и симпатичен човек.

— И много красив — добави Силви, развеселена от новата тема на разговор. — Ако бях по-млада или той по-възрастен…

— Спри дотук, скъпа — прекъсна я с рязък тон Пелам. Силви се разсмя.

— Не се притеснявай, скъпи. Аз съм щастливо омъжена жена.

Но усмивката изчезна от лицето й, когато Луси мина покрай тях, за да поздрави новодошлите гости. Уилоу й бе споменала, че момичето е вече бременно. И въпреки радостната възбуда на Уилоу от предстоящото раждане на първородния й внук, в тона й се долавяше тревожна нотка, която не можа да убегне на Силви.

— Пелам, мислиш ли, че бременността на Луси е истинската причина за „тайнственото“ й приставане? — попита Силви. — Ако се съди по реакцията на Уилоу, то наистина е „тайнствено“. Когато се обади, за да ни съобщи новината, тя сякаш не беше толкова изненадана. Човек може да си помисли, че е знаела предварително за плана на младоженците.

Пелам сви рамене.

— Не мисля, че Земски е човек, който би се възползвал от едно младо момиче. Но, ако все пак го е сторил… е, тогава дано двамата имат късмет. Дано женитбата им не е по „принуда“, а защото двамата наистина се обичат.

Но силно развитият женски инстинкт на Силви й подсказваше, че отношенията на младоженците съвсем не се основават на взаимна страст. Обикновено такива двойки, дори на публично място, показват любовта си, разменят си погледи, които издават нетърпението им да са по-близо един до друг, стремят се дори и за малко да се докоснат до любимия си.

Без да подозира за размишленията на леля си, Луси бе погълната от разговора си с Робърта Инман. По някаква непонятна за Луси причина тази по-възрастна от нея жена рушеше самоувереността, с която Луси се бе появила на този голям прием. Роклята на младата домакиня беше в розово и синьо, ушита в Париж, и Луси още не смееше да покаже сметката на Алексис. Тя си мислеше, че тоалетът й е последна дума на модата, но графиня Инман изглеждаше много по-изискано облечена в разкошната си изумруденозелена копринена рокля. Полата беше дълга и тясна, нагоре роклята бе драпирана на пищните й гърди, а дълбокото остро деколте бе дискретно прикрито с дантела. Беше висока, с изваяна фигура, елегантна и изтънчена. С присъщата си грация и добри маниери тя поднесе на Луси поздравленията си.

— Познавам съпруга ви отдавна, скъпа моя — говореше й Робърта. — И затова бих се радвала, ако ме приемете като стара приятелка, особено след като доста време не сте живяли в Англия и сега за първи път сте в Лондон.

Тя извади от перлената си чантичка една табакера от черупка на костенурка и пъхна цигара в кехлибареното цигаре.

— Алексис не харесва жени, които пушат — рече тя, като се усмихна. — Ще бъде доволен, че вие не сте придобили този лош навик.

Луси се подразни за момент от факта, че тази непозната жена знае повече за предпочитанията на съпруга й, отколкото самата тя, но настроението й бързо се повиши, когато Робърта започна да й прави комплименти за променения интериор на къщата.

— Подобренията са очевидни — каза тя на Луси. — Стаите изглеждат много по-просторни и слънчеви.

Луси усети облекчението, което премина през тялото й. Може би все пак приятелката на Алексис щеше да й допадне.

— Алексис не ми позволи да докосна кабинета му — усмихна се Луси. — Дори не ме допуска вътре. Това ми напомня за изповедната в манастира. Тъй като съм протестантка, не ми разрешаваха да се изповядвам и аз копнеех да се мушна в тази малка кабина и да се отърва от бремето на греховете си.

Робърта се усмихна.

— Алексис ми спомена, че сте получили образованието си във Франция. Колко е хубаво, че говорите свободно френски. Алексис има много познати сред дипломатическите среди и вие ще можете да помогнете, когато му се наложи да посреща гости от чужбина.

Луси нямаше представа от работата на Алексис и беше в пълно неведение относно функциите на Външно министерство. Не знаеше нищо за дипломатите, въпреки че някои от тях бяха поканени на приема. Невежеството й породи у нея чувство на уязвимост. Очевидно тя имаше още много какво да научи и Робърта Инман би могла да й помогне.

— Имате ли нещо против да обядваме заедно следващата седмица? — предложи тя на Робърта. — Бяхте напълно права, когато казахте, че се нуждая от някого, който да ме посъветва. Искам да бъда безупречна съпруга на Алексис.

Когато Луси отиде да поговори с чичо си и леля си Робърта си помисли, че вероятно тя наистина обича Алексис, но някак си не създаваше впечатление на сияеща от щастие съпруга. Струваше й се, че момичето по-скоро е приело ролята на съпруга, тъй както една актриса би изиграла тази роля на сцената. Робърта въздъхна дълбоко. Следващата седмица тя щеше да обядва с Люсиен и тогава ще узнае много повече за нея и чувствата й към Алексис. Самата Робърта не беше много убедена, че Алексис има вид на щастлив съпруг. Изглеждаше уморен и сякаш поотслабнал. Той със сигурност не приличаше на човек, който се е върнал от вълнуващо триседмично сватбено пътешествие в Италия. Робърта се укори, че това вече не е нейна работа, но чувствата й към него не се бяха променили, въпреки ненадейната му женитба. Тя все още го обичаше и неговото щастие имаше огромно значение за нея. Не й беше толкова лесно да го отстъпи на друга жена. Това можеше да стане само ако Люсиен докажеше, че наистина го дарява с любовта и грижите, които някога бяха нейна привилегия.

Независимо от безспорната красота на Люсиен, Робърта смяташе, че съпругата на Алексис е прекалено млада; че разликата във възрастта между двамата е доста голяма и че женитбата им е твърде прибързана и с не особено добро начало. Измъчваше я лошото предчувствие за беда.

Самият Алексис не беше нещастен. Приемът мина с успех, а Луси доказа уменията си на добра домакиня. Несъмнено тя бе омагьосала всички мъже, които присъстваха, включително и претенциозния Фаншоу. Въпреки че се гордееше с успешното й представяне, от друга страна, способността й веднага да намери подходящия тон за всеки мъж, с когото говори, караше Алексис да се чувства неспокоен. С по-младите му колеги тя се държеше като невинно и наивно момиченце; пред сериозния и сдържан Фаншоу тя се показваше като разумна интелигентна млада жена, която се интересува от политика. Тя цитираше фрази, които — Алексис бе сигурен в това — бе използвал чичо Тоби, и то така, сякаш това бяха нейните собствени виждания. Със завидна бързина тя бе разбрала, че хобито на един досаден стар политик е музиката и го бе омаяла с ентусиазма си от оперите, на които бе ходила в Италия.

Съчетанието от прозорливост и физическа красота правеше Луси неотразима, въпреки че Алексис допускаше вероятността самата Луси да съзнава, че това съчетание може да се използва за добри и лоши цели. Алексис усещаше опасността и се страхуваше от нея. Опитваше се да не мисли за начините, по които Луси се бе научила да бъде толкова проницателна, или за възможността тя да го върти на малкия си пръст с добре изработена лекота.

След приема започнаха да се сипят покани. Алексис беше прекалено зает, за да приема повечето от тях, но се радваше, че канеха Луси навсякъде и тя с радост се съгласяваше да излиза с новите си приятели, дори и ако той не можеше да я придружи.

Няколко дни тя присъстваше на конните надбягвания в Аскот и Нюмаркет, където дори се оказа късметлийка в залаганията си. Както повечето от хората в Нюмаркет, тя също заложи на кралския кон, Ле Лак, и с удоволствие наблюдаваше победата му. Гледа ритуала за посрещане на знамето заедно с Робърта, която бе купила и билети за тенис-турнирите на Уимбълдън.

В средата на юли Алексис трябваше да замине в чужбина, за да изпълни задача, която предчувстваше, че ще му отнеме месец, ако не и повече. Каза на Луси, че ще се наложи тя да замине за Рошфорд, тъй като не му се искаше да я оставя сама в Лондон.

Луси бе горчиво разочарована и дори ядосана.

— Не виждам смисъл да замина само защото ти напускаш Англия, Алексис — горещо протестираше тя. — Ти ми обеща, че като се оженим, ще съм свободна да постъпвам както намирам за добре. Тук прекарвам времето си толкова приятно, а сега ти искаш да развалиш удоволствието ми.

Тя имаше вид на малко дете, на което са отложили тържеството за рождения ден. Алексис смекчи тона си и се обърна нежно към нея:

— Знам, че не ти се мисли за това, Луси, но ти очакваш дете и колкото и умело да се обличаш, за да скриеш състоянието си, скоро всички ще разберат истината. Така или иначе ще се наложи да прекъснеш временно светските си контакти, а освен това времето е чудесно и чистият въздух в провинцията ще ти се отрази добре.

Луси продължи да спори с него, след това започна да му се моли, но уви, неуспешно. Алексис обяви, че затваря къщата и пуска прислугата в отпуска. Щяха да останат само един-двама, които да наглеждат имуществото, а Поли трябваше да придружи господарката си.

— Ще те закарам лично до Рошфорд — каза той на жена си. — И престани да подсмърчаш, Луси. Крокодилските ти сълзи няма да ме трогнат.

Луси нямаше желание да напуска Лондон, но когато се прибра в дома си, разположен сред красивата природа, тя с изненада откри, че й доставя удоволствие да бъде в Рошфорд. Оливър и Марк се бяха прибрали за лятната ваканция, а преданият Хенри отново беше постоянен посетител и прекарваше по-голяма част от времето си в Рошфорд, отколкото в Гленфийлд Хол.

Летните дни се нижеха спокойни и приятни. Луси със завист си мислеше, че Марк и Джейн Грей са станали неделима част от семейството. Майка й се отнасяше към тях като към собствени деца и Луси се чувстваше изоставена и чужда за това семейство.

Непрекъснатите намеци на Уилоу за бъдещото й внуче ужасно дразнеха Луси. Имаше моменти, когато се изкушаваше да извика: „Това е детето на Морис Дюбоа… детето на твоя любовник, мамо, и нима очакваш да го обичам?“ Мислеше си, че ако не мразеше така силно Морис, може би щеше да изпитва някаква привързаност към това дете. Ако това беше бебето на Алексис… но за съжаление такава възможност не съществуваше. Една жена никога не може да зачене от мъж, който не я доближава.

Докато лежеше в един хамак под сянката на голямата липа и наблюдаваше как децата играят крикет, Луси се замисляше все повече и повече за странното поведение на Алексис. Беше сигурна, че Робърта Инман е била негова любовница. Подозренията на Луси се подхранваха от едва доловими, но явни признаци — покровителствените нотки в тона на Робърта, когато говореше за Алексис, познаването и на стаите на първия етаж, погледите, които понякога й отправяха прислужниците. Луси даже бе попитала Поли дали не е чула някакви клюки за графиня Инман, но или Поли беше твърде дискретна, или прислугата бе прекалено лоялна към Алексис и не обсъждаше ергенския му живот. Не че Луси би възразила срещу такава връзка, ако е съществувала, но не й се искаше да вярва, че тя продължава и досега, въпреки че това би обяснило безразличието на Алексис. Луси нямаше намерение да пренебрегва този проблем в техните взаимоотношения. Но докато се роди детето, тя щеше да се примирява с това положение. След това обаче тя щеше да направи всичко възможно съпругът й да сподели леглото й, щеше да докаже, че не отстъпва по нищо на изисканата Робърта, защото, въпреки че Робърта бе по-възрастна, тя едва ли знаеше по-добре от Луси как да доставя удоволствие на мъжете. Луси не биваше да допуска гордостта й да бъде засегната и не смяташе, че любовницата на мъжа й, ако Робърта наистина беше такава, е по-съблазнителна от нея.

По настояване на Тоби, Джордж и Хауърд бяха отново добре дошли в Рошфорд и двете семейства често си ходеха неофициално на гости, както беше преди.

— Сега, след като Люсиен е благополучно омъжена и очевидно бременна, едва ли двете момчета ще се надпреварват да спечелят благоразположението й — каза Тоби на Уилоу.

От двамата Хауърд идваше по-рядко в имението, защото в живота му се бе появила нова страст — автомобилите. Той сякаш живееше на пистата в Брукландс и когато не беше там, бръмчеше със своето „Бугати“. Уилоу бе забранила на Оливър и Марк да се качват в колата на Хауърд, за което те, разбира се, дълбоко съжаляваха.

— Ти ни разреши да летим с Алексис, а това е далеч по-опасно — протестираше Оливър. За да ги утеши, тя позволи на Тоби да ги заведе в Рейнлаг, за да гледат въздухоплавателите.

Когато в края на август Алексис се върна, Уилоу го увещаваше да остави Луси в Рошфорд, докато се роди бебето. Но Алексис, забелязал мрачния поглед на Луси, учтиво отхвърли поканата. Той обясни на тъща си, че е уредил раждането да стане в Лондон при опитен доктор и че е наел първокласна бавачка.

Уилоу изпрати дъщеря си за Лондон със свито сърце.

— Толкова малко време бях с нея — обърна се тя към Тоби натъжена.

Тоби обгърна с ръка талията й, като я притисна по-близо до себе си.

— Тъкмо ще съсредоточиш вниманието си върху мен — гальовно каза той. — Не съм ли ти достатъчен, любов моя?

Оливър, който случайно влезе в стаята, докато те се прегръщаха, реши, че двамата са станали много сантиментални, откакто са се оженили, и като се усмихна смутено бързо излезе. Но той се радваше, че майка му е щастлива и бързо забрави за нея, когато изведнъж му хрумна, че се разкрива прекрасна възможност двамата с Марк да покарат мотор. На Оливър му беше ясно, че ако майка му или чичо Тоби узнаят за това последно занимание, те със сигурност щяха да го забранят. Наложи се да подкупят шофьора, Бил Лонгхърст, със значителен брой цигари, за да им позволи да се качат на второкласната му машина. За да не ги усети някой, те трябваше да тикат мотора по чакълената алея до къщите на градинарите, където биха могли да подкарат машината, без някой в къщата да ги чуе. Бяха решили да използват като писта разстоянието от къщите на градинарите до парниците, оттам по посипаната със сгурия пътека до часовниковата кула и конюшнята. Двете момчета се споразумяха в случай, че бъдат разкрити, Лонгхърст да каже, че са му взели мотора без негово знание. Но единственият свидетел на тяхната лудория беше Джейн. Посветиха я в конспирацията с обещанията, че някой път ще я повозят на мотоциклет. Оливър с удоволствие приемаше Марк и Джейн като членове на семейството. Марк беше две години и половина по-голям от Оливър, но се отличаваше с по-голяма предпазливост и по-бавен ум. В отношенията между двете момчета преобладаваше влиянието на Оливър и само след две седмици ваканция Марк стана почти същият палавник като по-малкия си приятел. „А Джейн — мислеше си Оливър — въпреки че е момиче, никога не издава лудориите ни и на нея може да се разчита.“ Оливър се ласкаеше от чувството си за превъзходство, доброволно предизвикано от нея, въпреки че и двамата бяха на една възраст. Дори и да възникнеше някакъв спор между двете момчета, обикновено Джейн подкрепяше Оливър, а когато предаността към брат й надделяваше, тя поне не се обявяваше против него.

Оливър тъгуваше за Луси, но тя и Алексис го поканиха на гости за една вечер в Лондон по време на коледната ваканция и обещаха, че ако оценките му от училище са добри, ще го заведат за първи път на мюзикхол.

Луси обаче не съжаляваше, че си тръгва от Рошфорд и с нетърпение очакваше да се прибере в новия си дом. В Рошфорд се разпореждаше майка й, но на „Кадоган Гардънс“ господарката бе тя. Е, вярно, че от време на време беше необходимо да се съобразява с икономката, мисис Тейлър, която знаеше много по-добре от Луси как се поддържа една лондонска къща.

Луси беше доволна от признанието на Алексис, че тя отлично се справя с персонала и неговата намеса не е необходима — с изключение само на един случай, когато Луси бе изпратила прислужницата в кабинета му. За първи път Луси усети тихия му, но опасен гняв — зелените му очи се присвиха и той стисна решително устни.

„Не ме интересува за какво си я изпратила в кабинета ми, Луси, но разбери веднъж завинаги, че всеки прислужник, влязъл там без моето разрешение, ще бъде уволнен на минутата. Никой не бива да се доближава до тази стая, никой, дори и ти. Вече би трябвало да знаеш, че документите са много важни за мен и не мога да рискувам нещо да им се случи.“

Шест седмици преди да се роди бебето, Луси се чувстваше уморена и раздразнена. Беше й омръзнало да се преструва, че очаква бебето чак след четиринадесет седмици и копнееше да каже истината на Робърта, когато веднъж двете обядваха заедно и Робърта изрази съмнение, че Луси вероятно ще роди близнаци, щом е толкова едра.

Но Луси тържествено бе обещала пред майка си и пред Алексис, че няма да казва на никого кога точно ще се роди бебето — включително и на Поли. Съмняваше се, че прислужницата й може да бъде заблудена, защото Поли бе твърде любопитна. Тя е била свидетел на четирите бременности на сестра си и сигурно тайно подозираше, че Луси и Алексис са били заедно още преди сватбата. Поли изобщо не се изненада, когато бебето се роди в средата на октомври, нито пък се учуди, че така нареченото седмаче не приличаше на преждевременно родено бебе, а беше едно хубаво здраво момиченце, което тежеше над три килограма.

Въпреки че Луси роди сравнително лесно и според Поли беше в достатъчно добро състояние, за да стане на крака, тя се чувстваше много потисната и се подчини на лекарските нареждания да си остане в леглото, докато се възстанови. Бавачката, която Луси беше наела от агенцията, изцяло пое грижите за бебето. Тя беше на средна възраст, с голям опит и убеди Луси да не кърми детето, като настояваше, че биберонът ще свърши добра работа и нямаше смисъл Луси да се изморява.

Момиченцето беше изключително красиво. Червенината от раждането бързо бе изчезнала и бебето приличаше на малка порцеланова кукла. Беше взело пепеляворусата коса и сините очи на майка си и Алексис, въпреки предишните си опасения, беше очарован от детето.

— Тя прилича повече на теб, отколкото ти на майка си, Луси — възкликна той, докато седеше на един стол, близо до леглото на жена си. Беше се върнал току-що от Аспри, откъдето купи диамантена гривна за Луси и една по-малка златна гривничка за бебето.

Вниманието на Луси бе приковано в подаръка и тя едва кимна с глава, докато Алексис се възхищаваше от бебето. Алексис беше шокиран от неестественото безразличие на Луси към детето.

— Бавачката каза, че не си искала бебето да е при теб този следобед — продължи той. — Не се ли чувстваш добре, Луси?

Луси вдигна към него поглед, в който не можеше да се открие и капка майчинско чувство.

— Нима трябва да се чувствам зле само защото не искам бебето да плаче до главата ми и да ме притеснява? Но тъй като се интересуваш за състоянието ми — чувствам се отлично, благодаря. — Лицето й придоби по-благ вид, когато погледна към ръката си, на която бе сложила гривната. — Благодаря ти много, Алексис — рече тя със сърдечен и признателен тон. — Подаръкът е чудесен.

Алексис взе ръката й и я повдигна към устните си.

— Ти го заслужи, Луси. Докторът каза, че си истински герой. Трябва да помислим за името. Не можем да я наричаме просто „то“.

Луси отдръпна ръката си.

— Измисли го ти. Все ми е едно как ще се казва. Ти можеш да помислиш за името, Алексис, щом като толкова много ти харесва бебето.

Алексис беше смаян. Той бе предчувствал, че след като се роди бебето, безразличието на Луси ще изчезне и тя ще заприлича на всички млади майки, които се възхищават от детето си. Тревожно се питаше дали е възможно Луси да е съвършено неспособна да обича.

Към средата на декември Алексис все още чакаше Луси да избере име. Предстоеше бебето да бъде кръстено на втория ден след Коледа в църквата „Св. Стефан“ и дотогава трябваше да вземат решение. Отношението на Алексис към бебето учудваше по-скоро него самия, отколкото Луси. Той ходеше в детската стая всеки ден сутрин и вечер и му се струваше, че момиченцето ставаше все по-красиво и все повече приличаше на Луси. Бе очаквал, че ще изпитва само отвращение към това дете — потомък на чужд мъж, бе имал намерение само да изпълни задължението си към него, и то заради Луси, но ролите им бяха някак непонятно разменени. Не Луси, а той се притесняваше за бебето — как да се казва, дали наддава, дали не е настинало. Той слушаше радостното бърборене на бавачката Мередит и непрекъснато я хвалеше за грижите, които полага за детето.

— Теодора — един ден предложи той — на името на майка ми. Винаги съм смятал, че това е много красиво име. Бихме могли да й викаме Тео. Харесва ли ти, Луси?

— Щом искаш — едва-едва отвърна Луси. Тя беше погълната от подаръците, донесени от посетителите, между които и Робърта.

Алексис все повече и повече се притесняваше за отношението на Луси към собствената й дъщеря. Една вечер той се върна по-рано вкъщи, тъй като бе имал тежък ден във Външното министерство. Луси я нямаше нито в салона, нито в нейната стая. Поли приготвяше дрехите й за вечеря и Алексис се поинтересува къде е жена му.

— Днес бавачката има свободен ден, сър — отвърна важно Поли. — Това означава, че господарката е при бебето.

Алексис се опита да прикрие изненадата си.

— Но аз мислех, че другата бавачка се грижи за детето, когато Мередит я няма — рече той.

Поли се ухили.

— Роузи с удоволствие би го правила, но обикновено господарката я изпраща долу при останалата прислуга. Роузи казва, че…

Алексис не изслуша бърборенето на Поли, а хукна към втория етаж. Спря се пред вратата на детската стая и чу ясния глас на Луси, която тихо пееше. Той не можеше да долови мелодията и думите, но му се стори, че това беше приспивна песен.

„Посях семената на любовта,

посях ги през пролетта.

Прибрах плода рано сутринта,

докато слушам на малките птички песента,

докато слушам на малките птички песента…“

Значи все пак Луси не беше по-различна от другите майки, значи все пак тя можеше да обича. Гласът й беше толкова ласкав и нежен. При тези мисли на Алексис му се искаше да влезе в стаята и да прегърне Луси. Копнееше да й каже колко много я обича, но в последния момент инстинктът му го възпря. По някаква смътна и за самия него причина Луси не желаеше никой да узнае за нейната привързаност към бебето. Ако сега я стреснеше, би могъл да се получи обратният ефект и тя да се настрои против момиченцето.

Като стъпваше на пръсти, той слезе долу в приемнатa, позвъни на прислужника и му нареди да донесе уиски и сода. Гласът му беше спокоен, но сърцето му биеше лудо. Знаеше, че е лудост да храни надежди заради един миг подслушване, но все пак той можеше да бъде сигурен, че най-сетне Луси, неговата Луси бе показала, че любовта не й е чужда. И ако тя обича своето дете, тогава вероятно е настъпил моментът, когато ще се влюби в него самия…

Няколко минути по-късно Луси слезе при него.

— Поли ми каза, че си вкъщи, Алексис. Днес си се прибрал по-рано, нали?

Алексис кимна и попита с пресилено спокоен тон:

— А ти какво прави, скъпа?

Луси прекоси стаята и седна срещу него.

— Нищо особено — отвърна тя. — Тъкмо пишех писмо на Оливър, когато Поли ми каза, че си се върнал и веднага дойдох да те видя. Ще довърша писмото по-късно.

Ако беше някой друг ден, Алексис би могъл да й повярва. Лъжата й звучеше така убедително, но този път той знаеше истината.

— Мисля да вечеряме навън, какво ще кажеш, Луси? — предложи той. — Още не сме отпразнували раждането на Тео, нали? Следващата седмица заминаваме за Рошфорд, където ще посрещнем Коледа. Къде предпочиташ да отидем — „Куаглино“ или „Савой“?

На лицето й разцъфна доволна усмивка.

— Бих искала да вечеряме в „Савой“, Алексис. Идеята ти е чудесна. Ще си облека роклята от Поаре. Всичките му нови модели са малко в руски стил и моята рокля е великолепна. Ще си сложа и диамантената гривна. Сервитьорите ще приковат поглед в нея и ще се опитват да отгатнат колко съм богата.

Алексис си мислеше, че сега тя не го лъже. Нейната пристрастеност към скъпите неща вече не го учудваше, защото бе разбрал какво се крие зад нея.

— И естествено ще сложа гривната, за да ти доставя удоволствие, Алексис — продължаваше тя, като се усмихваше. — Искам да се гордееш с мен, така както аз се гордея, когато вървя до теб. Всички казват, че си красив и аз съм съгласна с тях. Освен това ти си изключително внимателен към мен.

„Засега — тъжно си мислеше Алексис — ще трябва да се задоволя само с това признание, което кой знае дали е съвсем искрено?“

Глава дванадесета
Декември 1912 — август 1913 година

— Това ще бъде най-прекрасната Коледа в Рошфорд — възкликна Уилоу пред Тоби, когато в къщата настъпи обичайната суматоха около празничните приготовления. — Не само, че това е първата ни Коледа като законни съпрузи, но и всички, които обичаме, ще бъдат тук.

Тоби нежно я прегърна и я целуна по главата.

— Когато се събудих тази сутрин, си мислех какъв щастлив човек съм аз. Знаеш ли, Уилоу, че точно преди шестнадесет години за първи път разбрах, че съм влюбен в теб?

Уилоу се засмя и рече:

— И аз когато се събудих, си мислех, че точно преди шест месеца се оженихме. Сигурно съм най-щастливата жена в света. Все още не мога да свикна с факта, че най-после съм мисис Тобаяс Рошфорд.

— Не си единствената — закачливо се усмихна Тоби, — забелязвам, че слугите все още те наричат лейди Рошфорд, както и много от нашите приятели.

Уилоу вдигна поглед към него.

— Ти не се обиждаш, нали, Тоби? — попита тревожно тя.

— Разбира се, че не, любов моя. Единственото нещо, което ме интересува, е, че ти наистина си моя.

— В това не можеш и да се съмняваш — отвърна Уилоу и страните й издайнически поруменяха, като си припомни как страстно споделяха любовта си, след като се ожениха. Тоби беше нежен и всеотдаен любовник.

Сякаш прочел мислите й, Тоби я притисна към себе си и я целуна. Тя топло отвърна на целувката му, след което той се отправи към лабораторията си, а тя радостно се зае със задачите си, в които кротката, но сияеща от удоволствие Джейн й помагаше. Уилоу бе изненадана от благия характер на Джейн и от способността й бързо да се приспособява. Очевидно момичето не бе наследило от неприятните качества на родителите си. За разлика от баща си, Джейн беше сърдечна и любвеобилна и нито тя, нито Марк имаха нещо общо с безочливата вулгарност на майка си.

Джейн беше щастлива, защото, дори и по-големият й брат Филип щеше да си дойде за Коледа, за да празнува заедно с тях. Марк и Оливър вече се бяха прибрали.

Пелам и Силви пристигнаха от Париж на двадесети декември, а семейство Макгил се появиха в Рошфорд на двадесет и втори и се настаниха в стария апартамент на Доди в източното крило на къщата. Малката им дъщеря Алегзандра бе незабавно поета от Пейшънс, която грееше от удоволствие пред перспективата да се грижи за две бебета. Луси и Алексис, заедно с детето и бавачката, трябваше да пристигнат на Бъдни вечер.

Тригодишното момиченце на Доди беше много живо, умно и щастливо дете, което Пейшънс наричаше „бърборина“. Тъй като скоро се бе научила да говори, тя неуспешно се мъчеше да произнесе цялото си име, но успяваше да каже само „Зандра“. За радост на детето цялото семейство веднага взе да я нарича с това име.

Безкрайно независима, Зандра искаше да върши всичко сама.

— Сякаш тя инстинктивно се опитва да компенсира моя недъг — гордо заяви Доди на Уилоу и като погледна нежно мъжа си добави: — И мисля, че Джеймс винаги я насърчава да ми помага, колкото може.

— Във всеки случай, тя е вашето богатство — рече усмихната Уилоу, докато гледаха малкото момиченце, което бе изместило деветгодишната си братовчедка от центъра на внимание. Алис беше много доволна от това, защото за първи път се чувстваше голяма и никой нямаше повече да я смята за най-малкия човек в семейството.

Когато на двадесет и четвърти декември Алексис и Луси пристигнаха на време за чая, вече се бяха събрали дванадесет членове на семейството. Цялата къща светеше празнично, а на голямата коледна елха весело блещукаха свещички. Тънък пласт снежец покриваше алеята за коли. Бавачката Мередит бързо изтупа една снежинка от шала, който покриваше русата глава на бебето и последва Алексис и Луси към къщата. Цялото семейство Рошфорд се втурна да ги посрещне. Мередит, облечена в кафявата си униформа, стоеше гордо с драгоценния товар в ръцете си, докато всички се опитваха да погледнат новото бебе. Оливър и Марк срамежливо се усмихваха на Луси.

— Весела Коледа, Луси. Двамата с Алексис ще се разположите в апартамента за гости — радостно каза Уилоу. — Пейшънс е горе и очаква Мередит, за да й покаже стаята, в която да заведе бебето. Поли, ти можеш да отидеш в старата си стая, но ще трябва да се настаниш там заедно с камериерката на мадам Рошфорд, Бетине, и с прислужницата на мисис Макгил, Вайълет. Вайълет ще помага на Пейшънс и на Мередит в детската стая. Алексис, Симпсън ще се настани при Бетс.

— Имението Рошфорд изглежда се пръска по шевовете — пошегува се Алексис, като се усмихна на тъща си. — От много години насам, това е първата Коледа, която ще празнувам в семеен кръг и се вълнувам дори повече от децата.

Луси сякаш остана настрани от цялата тази атмосфера на радостна възбуда. Тя последва Алексис към тяхната стая и започна да разопакова коледните подаръци, които бяха донесли, като ги поставяше върху огромното легло. Оказа се, че младият Филип Грей е настанен в съседната стая и Луси замислено се усмихна, щом осъзна, че ще се наложи Алексис да спи при нея, тъй като нямаше друга свободна стая.

Алексис с нищо не показа, че е забелязал този факт. Когато Поли дойде и започна да подрежда багажа на Луси, той награби всички подаръци и ги занесе долу, за да ги сложи под елхата.

Докато настъпи времето за вечеря, всички заедно с децата, се включиха в общи игри! Луси с голямо желание участва в заниманията на по-малките деца. Играха на сляпа баба и после на още една игра, в която всеки трябваше да заложи различни предмети, но когато дойде ред на Луси да предаде залога си, тя отказа да се раздели с диамантената си гривна.

— Тогава трябва да целунеш Алексис — развикаха се децата и взеха да дърпат Алексис и Луси и да ги карат да застанат под големия клон от имел, с който бе украсен салонът. Луси, усмихната, повдигна лице. Колебанието на Алексис трая само миг, докато си спомняше отвращението на Луси към целувките. Сетне наведе глава и нежно докосна устните й. Целувката трая не повече от секунда-две и когато той, се отдръпна, очите й все още се смееха.

— Залагането е глупава игра — извика тя, но закачливият й тон издаде доброто й настроение.

Алексис се усмихна с надеждата, че тя ще бъде щастлива по време на едноседмичното им гостуване в Рошфорд.

Луси беше в прекрасно настроение и едва сдържаше вълнението си. Не можеше да си намери място, докато Поли приготвяше роклята й за вечеря и с палав жест разхлаби вратовръзката на Алексис, след като най-после Симпсън я бе вързал така, както господарят му иска. По-скоро развеселен, отколкото сърдит, Алексис взе да се оплаква, че ако Луси не спре с шегите си, те двамата ще закъснеят за вечеря.

Наближаваше десет часа, когато привършваха с осмото по ред ястие. Мъжете решиха да се откажат от обичайната си пура и да си изпият брендито при дамите в салона. Силви седна на пианото и започна да свири коледни песни. Не след дълго всички стояха около пианото и пееха.

Пелам се измъкна незабелязано и се качи по стълбите към галерията. А там, скупчени зад завесите, се мъдреха причините, заради които бе напуснал семейното тържество — четири от тях бяха по пижами, наметнати с топли вълнени халати.

— О, Боже, чичо Пелам, как ни изплаши — въздъхна с облекчение Оливър. — Помислихме, че е мама или Пейшънс.

— Е, добре, аз съм — засмя се Пелам и седна до децата. Алис се настани в скута му и обви с ръце врата му.

— Откъде разбра, че сме тук? — попита тя.

— Много деца от семейство Рошфорд са се крили тук — отговори Пелам. — Това е най-доброто скривалище, откъдето могат да се шпионират възрастните. Когато бях малък, и аз съм се крил тук. Майка ви също е била тук вечерта, когато празнувахме двадесет и първия рожден ден на чичо Тоби. Двамата с него дойдохме в галерията и донесохме малко храна и за нея.

Оливър въздъхна.

— Ех, ако имаше нещо за ядене! За вечеря ни дадоха само варени яйца и ориз със сметана. А вие какво ядохте, чичо Пелам?

— Печена кокошка, специалитета на готвачката — кайсии с белтъци, мандарини…

— Нарочно говорите така, за да ни потекат слюнки, нали? Не е честно, сър — протестираше Марк.

— Сигурно не е — съгласи се Пелам, а в очите му играеха весели пламъчета. — Особено след като знам къде има още много храна. В килера има толкова много неща за хапване и вероятно чакат само някой да отиде и да ги намери…

— Ти ще отидеш да ги вземеш, нали, защото ни обичаш? — извика Алис.

Пелам смъкна Алис от коляното си и се изправи.

— Не, не мога да го сторя — отвърна той с престорено трагичен тон. — Само си представете какво ще каже мама, ако аз, възрастният, се промъкна до кухнята и открадна вкусотиите, предназначени за среднощния пир. Но… — той направи многозначителна пауза, докато гледаше четирите напрегнати в очакване лица — бих се осмелил да подшушна на Филип и тогава можете да… В края на краищата той е на осемнадесет години и не е чак толкова възрастен, нали?

Алис се сгуши в него, а сините й очи блестяха от възхищение.

— Наистина много те обичам — тържествено заяви тя. — Ти си любимият ми чичо и когато порасна ще се оженя за теб.

— Не знам какво би казала леля ти Силви, скъпа — засмя се Пелам. — А сега ме пуснете да си тръгвам, иначе майка ви ще се досети къде съм.

Докато слизаше надолу към салона, Пелам изведнъж се спря. Някой свиреше на виола в гостната — звук, който Пелам не беше чувал, откакто Рупърт напусна Рошфорд. Пелам влезе с бавни стъпки в стаята. Алексис свиреше последните тактове на „Унгарска рапсодия“ от Лист и стаята се огласи от аплодисменти. Алексис с усмивка прие поздравленията.

— Това е красив инструмент — рече той, като галеше виолата „Гуарниери“.

— Рупърт забрави да я вземе, когато замина в чужбина — обади се Уилоу. — Когато лейди Барат ми каза колко си талантлив, смъкнах виолата от тавана, за да те изненадам.

Луси бе възхитена от музикалните умения на Алексис. Той бе свирил с лекота и с чувство, и музиката бе докоснала сърцето й, бе породила у нея непреодолимото желание да танцува. Сякаш изведнъж стаята се изпълни с някаква вълшебна сила, която караше всички, включително и нея, да почувстват настроението и духа на Коледа. По време на вечерята се изпи много вино и Луси неочаквано разбра, че е щастлива, наистина щастлива, за първи път в живота си. Майка й и чичо Тоби, чичо Пелам и леля Силви, леля Доди и чичо Джеймс, Филип, Алексис — всички с усмивка си пожелаваха „лека нощ“ и се уговаряха в колко часа сутринта да отидат на църква. Това беше първото облаче, което помрачи нейното щастие.

— Не искам да ходя на църква — заяви троснато Луси, докато двамата с Алексис се качваха към стаята си. — Трябва ли да ходя, Алексис? Не съм длъжна, нали?

Тя изглеждаше толкова тъжна, че Алексис знаеше, че няма да устои на молбата й. Не му се искаше точно той да помрачи сияещото изражение на лицето й.

— Бих могъл да кажа, че не се чувстваш разположена — предложи той. — В края на краищата, Луси, минали са по-малко от три месеца от раждането и ти можеш да се престориш, че не си се възстановила напълно.

Луси доволно се засмя. Сграбчи ръката на Алексис и каза:

— Ти наистина си много добър с мен. Обичам те, Алексис. Чувствам се превъзходно, а знаеш ли, че нямах никакво настроение за Коледа. Не е ли странно, че съм толкова щастлива?

Но Алексис не я слушаше. Мислите му бяха съсредоточени върху думите й „Обичам те…“. Ако това бе истина, тогава и той е щастлив, колкото нея самата.

— Да освободим ли Симпсън и Поли по-рано тази вечер? — предложи той. — Ще се съблека сам. А ти ще можеш ли, Луси?

Луси се разсмя и отвърна:

— Забравяш, че отскоро ползвам услугите на камериерка? Във всеки случай мога да го правя по-бързо от Поли.

Алексис последва жена си в спалнята. Освободи и двамата прислужници и седна в креслото, докато Луси махаше фибите от косата си пред тоалетката. Косата й се спусна като златистобял облак до кръста.

— Не изглеждаш по-голяма от Алис — отбеляза с усмивка Алексис.

Луси се изправи и се приближи към него.

— Ще трябва да ме разкопчаеш, Алексис — рече тя. — Забравих, че роклята ми се закопчава на гърба.

С треперещи ръце, Алексис повдигна копринената й коса и започна неумело да разкопчава малките перлени копченца на роклята й.

— Пръстите ти така изкусно се движат по струните на виолата, но като че ли не ставаш за камериерка — подразни го Луси, когато най-сетне роклята падна на земята и тя я прекрачи. При всяко нейно движение дантелата на долната й фуста леко се развяваше.

— Бих могла да танцувам така — извика Луси, като си тананикаше мелодията от „Унгарска рапсодия“. — Аз танцувам много хубаво, Алексис, въпреки че не мога да свиря нито на пиано, нито на виола. Да ти потанцувам ли някой ден? А може и сега, ако искаш.

Алексис си пое дълбоко въздух и каза със сипкав глас:

— Не сега, Луси. Късно е. Хайде да си лягаме.

Алексис набързо свали дрехите си, без да погледне нито веднъж Луси, докато тя се събличаше. Сякаш мина цяла вечност преди тя да си легне до него.

— Радвам се, че няма свободна стая, в която да спиш сам — продума тя, като доволно въздъхна. — Не е ли по-хубаво, когато сме заедно?

— Много, много е хубаво — промърмори Алексис и се протегна да загаси лампата. Огънят в камината все още гореше, златистият блясък на жарта осветяваше стаята, трепкащите пламъчета хвърляха сянка върху голите рамене и ръце на Луси. Алексис забеляза диамантената гривна, която проблясваше на китката й и се усмихна.

— Ти наистина не можеш да се разделиш с нея — нежно каза той. — Знам, че се страхуваш да не я загубиш, но…

— Това е най-ценното нещо, което имам — възрази Луси. — Моля те, Алексис, не я сваляй.

Алексис седна в леглото и се протегна към нощната масичка. На нея той бе поставил малък пакет, завързан с панделка, който трябваше да подари на Луси на сутринта.

— Това е коледният ти подарък — обърна се той към нея, като й подаде пакета. — Помислих си, че може би ще предпочетеш да го отвориш сега, без да те види никой. Освен това минава полунощ и можем да кажем, че вече е Коледа.

Докато Луси, седнала в леглото, с детинско нетърпение отваряше подаръка си, белият чаршаф се смъкна и разкри заоблените й гърди, златисти от светлината на огъня и тъмните й зърна, красиви и примамливи за Алексис. Той усещаше топлината на бедрото й, притиснато до тялото му и желанието му към нея стана почти непоносимо. Легна сковано в леглото, вперил поглед в лицето й, докато тя изваждаше диамантената огърлица от кадифената кутийка.

Алексис с радост забеляза доволното й изражение.

— Алексис! Но тя подхожда на гривната ми. О, колко е красива, прелестна е. Това е най-прекрасният подарък.

Тя му подаде огърлицата.

— Сложи ми я, Алексис, бързо, искам да я нося.

Тя придържаше огърлицата около врата си, докато Алексис я закопчаваше. Диамантите се спуснаха грациозно до гърдите й, като се сгушиха във вдлъбнатината между тях, която сякаш бе създадена за красивото бижу. Луси сведе поглед, онемяла от щастие.

— Е, сега наистина не можеш да спиш с нея — рече с усмивка Алексис. — Може да се скъса, Луси, и утре няма да можеш да я сложиш.

Неохотно, Луси му позволи да разкопчае огърлицата и се хвърли в прегръдките му.

— Ти си най-прекрасният съпруг на земята — възкликна радостно тя. — А аз съм най-щастливата съпруга и винаги ще те обичам, Алексис, обещавам.

Алексис я прегърна.

— Ако дори само в този миг ме обичаш, скъпа, аз ще бъда истински щастлив — прошепна той.

Сякаш сега нямаше значение, че Луси извърна глава, когато той се опита да я целуне. Тя не възрази, когато той обсипа тялото й с целувки. Доволно му се усмихваше и откликваше с готовност на страстното му желание. На Алексис му се струваше, че тя се разтапя под него. Усещаше ръцете й, които го притискаха по-силно и по-силно, влажните й устни докосваха бузата му, краката й обгърнаха кръста му.

— Луси, моя скъпа Луси — възбудено викаше той. — Толкова дълго чаках този миг…

Но сега, когато най-сетне бе настъпил, той не бе способен да удържи радостта си. Силата на пламенното му желание го изгаряше, завладяваше и той не можеше да се овладее. Луси изглеждаше доволна, когато нежно отметна влажния кичур коса от челото му и ласкаво му се усмихна.

— Щастлива съм, щастлива — стенеше тя. — Искам да ме пожелаеш, Алексис. Чувствах се ужасно, когато ти нощ след нощ ме оставяше сама.

Той сграбчи ръката й и притисна устни в дланта й.

— О, Луси, не си мисли, че не съм те желал. Как можеш да допуснеш такова нещо? Не разбираш ли, скъпа? Исках ти да ме пожелаеш, исках да ме обичаш.

Луси звънко се разсмя.

— Значи сега всичко е наред. Сега ще се любим, нали?

Алексис на свой ред се усмихна.

— Невъзможно е, любов моя. Дадох ти всичко, което имам — тяло, сърце, душа.

Луси се облегна на лакътя си и в ъгълчетата на устата й се настани малка усмивчица.

— Но този път аз ще ти дам всичко — рече тя и започна да го целува по цялото тяло. Алексис лежеше неподвижно с намерението да не спира желанието на Луси да му достави удоволствие, но все пак се страхуваше, че липсата на готовност у него може да я обезкуражи. Но Луси не хранеше никакви съмнения и скоро Алексис почувства как сърцето му лудо заби и гореща кръв премина през цялото му тяло.

Тя лежеше върху него и докато се поклащаше в любовен танц, лицето й приличаше на бяла загадъчна маска. Удоволствие, възбуда и пламнало желание, по-силно от преди, заличиха всички тревожни мисли от съзнанието на Алексис. Толкова често бленуваше да се люби с нея, тя да го люби, но никога не си представяше, че усещането ще бъде така пълно и силно.

Едва когато всичко свърши и те лежаха един до друг изтощени, мислите отново се върнаха в съзнанието му. Алексис целуна Луси по изящното й бяло рамо и потънал в синята бездна на очите й, промълви:

— Искам да си щастлива, колкото съм и аз, Луси. Кажи ми, че наистина си щастлива — нежно добави той.

— Разбира се, че съм щастлива, Алексис. Сега всичко е наред помежду ни, нали? Не биваше да продължаваме по стария начин, нали?

Алексис се усмихна.

— Да, не е много естествено… и е доста трудно — призна той.

Луси въздъхна.

— Така и не разбрах защо, Алексис. Знаеш, че бях готова…

— Да си готова не е достатъчно, Луси. Трябваше да се уверя, че ме обичаш. А ти ме обичаш, нали? Хайде, кажи.

— Разбира се, че те обичам, Алексис — учудено възкликна Луси. — Как бих могла да не те обичам, след като ми правиш такива красиви подаръци. А сега мога да нося огърлицата, нали? Имам предвид, че заслужавам да я нося. А с гривната не беше така. Имах чувството, че нямам право да я нося. Все пак раждането на Тео не би могло да те зарадва, макар да ми се струва, че я обичаш повече, отколкото самата аз…

Тя спря да говори, когато забеляза, че Алексис бе отдръпнал ръката си от тялото й и лежеше като вцепенен на разстояние от нея.

— Алексис? Нещо лошо ли казах? — попита тя.

— Не — отвърна тихо Алексис. — Няма нищо лошо в откровеността, Луси, въпреки че понякога истината боли. Ти казваш, че си „заслужила“ подаръка си. Отговори ми честно и аз няма да ти се разсърдя, ти наистина ли искаше това, което се случи между нас тази вечер, или го направи, защото ми го дължиш?

— Е, разбира се, че ти го дължа — отвърна сухо Луси и сбърчи чело, като се опитваше да проследи мисълта на Алексис. — Когато ми предложи да се оженим, ние се споразумяхме аз да бъда добра съпруга и да удовлетворявам желанията ти, когато поискаш. Не разбирам защо те интересува как се чувствам аз. Сигурно се досещаш как се чувствам, нали?

— Не, не зная, Луси. Кажи ми.

Луси въздъхна дълбоко.

— Е, добре, това е нещо, което го искат мъжете, нали? Те чувстват потребност да го правят, защото това е заложено в природата им и те го харесват. Много от мъжете с радост плащат, за да получат това удоволствие. Но след като се оженят, те не плащат, защото съпругите им го правят безплатно.

Тя спря, погълната за миг от мислите си, и после пpoдължи:

— Предполагам, че всъщност не е съвсем безплатно. Имам предвид, че съпругите живеят в хубави къщи, имат дрехи и ако мъжете им са щедри, получават скъпи подаръци. Но, разбира се, съществуват и съпруги, които не позволяват на мъжете си да ги докосват, а това според мен не е редно… И тогава съпрузите са принудени да отидат при някое момиче, на което да платят, а това не е много честно. Ето защо съм доволна, че ние го правим. Сега не мисля, че е несправедливо спрямо теб. Виждаш ли, че и моето желание е било точно толкова силно, колкото и твоето. Разбираш ли, Алексис?

Алексис едва-едва кимна. Безмилостната логика на Луси беше проста и ясна. Той я бе помолил да му отговори честно и сега се налагаше да понесе последиците. За Луси любовта беше все още непонятна.

— Не се сърдиш нали, Алексис?

Гласът й, тъжен и детски, разкъсваше сърцето му.

Той едва отговори:

— Не, не се сърдя, Луси. Но искам сега ти да ме разбереш. Вероятно няма да ти бъде лесно, но поне се опитай. Моята представа за брака не е като твоята. Реших да се оженя за теб, защото исках да споделя живота си с теб, защото не желаех да се женя за никоя друга освен за теб. Нямах намерение да сключвам сделка с теб, договор, който и двамата трябва да спазваме. Смятах и все още смятам, да изградим такива взаимоотношения с теб, които да се основават на взаимно доверие, привързаност и разбирателство. Каквото и да ти дам — къща, кола, подаръци — аз ти го давам, защото искам да те направя щастлива, а не защото очаквам да ми отдадеш тялото си. Нямам нужда от теб и не те искам при такива условия, Луси. Няма да купувам любовта ти. — Той млъкна за миг и добави: — Приеми ме като мъж, съвсем различен от другите мъже, които познаваш. Няма да се любя с теб, докато не ме убедиш, че ми се отдаваш, защото ти го искаш, ти имаш нужда от любовта ми и това е твоето желание. Няма да възприема като измама факта, че ти не можеш да изпиташ чувствата, които на мен ми се иска да имаш. Няма смисъл да се тормозиш, Луси. В нашия брак няма други условия освен едно-единствено — не бива да ми изневеряваш. Това е нещо, което не мога да понеса, нито пък, слава Богу, вярвам, че ти ще направиш.

Дълго време Луси мълчеше. Тя наистина не разбираше за какво говори Алексис. Долавяше от тона му, че когато той спомена за думата „любов“, тя има огромно значение за него, но за нея си оставаше само дума. Човек може да обича или да мрази, и то в различна степен. Добро или зло, красиво или грозно… всички те бяха само думи. За Луси омразата беше по-понятно чувство. Тя мразеше Морис. Алексис струваше сто пъти повече и тя не само му се възхищаваше, но и го уважаваше. Толкова много й се искаше да му каже, че го обича. Не желаеше той да се чувства нещастен. Беше толкова добър и щедър към нея.

— Ще направим каквото ти пожелаеш, Алексис — продума тя. — И обещавам, че ще се опитам да те обичам.

В мрака Алексис хапеше устните си, без да разбере дали сълзите, които пареха в очите му, бяха заради него или заради това дете, което лежеше до него. Беше сигурен в едно — ще се люби с нея, когато той реши и когато тя му се отдаде не от благодарност, а от любов.

През първите два месеца от новата година, Луси се забавляваше като играеше ролята на домакиня в Лондон. Тя устрои няколко малки приема за някои от колегите на Алексис и техните съпруги, които на свой ред ги поканиха на гости. Прекарваше дните си предимно в избор на нови тоалети, които да заменят роклите, с които се обличаше, докато беше бременна. Каза на Алексис, че сега тези тоалети са демоде. Посвети голяма част от времето си в покупки на най-различни шапки, ръкавици, шалове и обувки, които да подхождат на новите й рокли.

За малката Тео изцяло се грижеше бавачката Мередит, която намираше за повърхностно мнението на Люси, отнасящо се до промяна в храната или навиците на бебето. Желанията на Луси винаги се различаваха от тези на бавачката. Неоспорим беше фактът, че бебето растеше под грижите на Мередит. Вече почти на пет месеца малкото момиченце беше здраво, весело, обожавано от цялата прислуга бебе. Разбира се, един от нейните най-страстни почитатели беше Алексис. Тео избра да седне именно в неговия скут, когато Мередит я донесе долу, за да я видят родителите й — един ежедневен pитуал, който рядко се нарушаваше.

— Как бих могъл да не я обичам, след като прилича на теб. Сигурно и ти си изглеждала така на нейната възраст — рече един ден Алексис на Луси, когато тя го обвини, че разглезва детето.

Той се опитваше да обясни на Луси, че за него русокосото, синеоко дете е толкова скъпо, защото е част от Луси — онази част, която той можеше да целува и държи в прегръдките си.

Луси не ревнуваше. Не по-малко от Алексис тя самата бе станала робиня на бебето, въпреки че не показваше наяве любовта си към Тео. Никой не знаеше за cилата, с която детето проникваше до дълбините на душата й; нито пък как копнееше тя за свободните дни на бавачката, когато, без да я забележат, се качваше в детската стая. Сядаше до детето, играеше си с нея, пееше песнички и я гушкаше. Молеше се нейното момиченце да е щастливо и животът й никога да не бъде помрачаван от сълзи и беди. А когато Тео искаше да седи в баща си, Луси беше доволна, че Алексис винаги с радост откликваше.

Но свободните дни на бавачката не бяха толкова много и към края на третия месец от новата година Луси се чувстваше все по-неспокойна и отегчена. Семейство Ленъкс, семейство Инман и мисис и мистър Фаншоу бяха доста по-възрастни от нея, както и австрийските приятели на Алексис, граф и графиня Калноки, братовчедът хърватин Ладислав Братски. Луси имаше нужда от по-млада компания. Искаше Алексис да я заведе в двореца на киното, за да гледа немите филми; нямаше търпение да види Айви Клоуз, която играеше в „Жената от Шалот“; искаше да научи новия танц танго. Луси не проявяваше особен интерес към разговорите по време на приемите, които все се въртяха около политиката.

Европа беше готова всеки момент да пламне. Когато в края на седмицата посетиха Рошфорд, Тоби изрази мнението, че положението е доста тревожно. И въпреки че Турция бе принудена да сключи примирие с Балканския съюз, нейните държавници бяха в Лондон и се опитваха да сключат сделка за нови територии, за които България предявяваше претенции. Тоби предвиждаше, че на Балканите скоро ще избухне война.

— Тобаяс е съвършено прав — обади се Алексис. — Всички балкански държави са се обърнали една срещу друга. В Лондон ще се състои конференция, председателствана от министъра на външните работи, сър Едуард Грей, на която ще присъстват великите сили — Австрия, Унгария и Русия.

Алексис подозираше, че и той ще бъде включен в тази конференция и че ще се наложи да работи до късно. Определянето на границите между Сърбия, която бе поддържана от Русия, и новата държава Албания, зад която стояха Австрия, Италия и Германия, беше въпрос, който трябваше да се реши спешно.

— Фелдмаршал лорд Робъртс настоява за военна повинност като предпазна мярка — обясни Алексис. — Но аз се съмнявам, че правителството ще го подкрепи. Във всеки случай народът е против такава мярка, въпреки че лично аз смятам, че лорд Робъртс е прав.

Тъй като Оливър беше твърде млад, за да го извикат в армията, Луси нямаше за кого другиго да се притеснява, че може да бъде призован да укрепи отбранителната сила на страната.

— Нужно ли е винаги да говорим за война? — попита раздразнено тя. — Това е толкова потискаща тема, Алексис.

На един от ужасните приеми в дома на Ленъкс Луси отново се срещна с Анабел Барат. В началото Луси не успя да я разпознае, защото русата й коса бе значително по-къса и Анабел бе с прическа, която тя самата наричаше „итънска пострижка“.

— Дългата коса не е вече на мода — обърна се тя към Луси с типичния си остър самоуверен тон. — Кристабел Панкхърст все още е с дълга коса, но мисля, че моята прическа е далеч по-модерна. Знаеш ли, Кристабел трябваше да замине за Франция през март. Сега е в Париж.

Тази новина пробуди интереса на Луси и когато Анабел я покани на чай в апартамента си на „Монпелие“, тя с радост прие поканата й. Мислеше си, че поне това ще бъде някакво разнообразие за нея и се чудеше защо се е наложило лидерката на суфражетките да избяга в Париж.

Докато седяха и пиеха чай в разхвърляния, неуютен апартамент, Луси стигна до заключението, че Анабел е изпаднала под влиянието на прочутата си приятелка. Гостната бе затрупана от документи и памфлети, а канапето бе избутано до стената, за да се отвори място за огромното бюро, на което гордо стоеше голяма пишеща машина.

— Всичките ни лидерки на нашето движение са в затвора — заяви Анабел с гордост, която озадачи Луси. — За щастие Кристабел успя да избяга.

— Защо се отнасят към тях като към престъпници — полюбопитства Луси.

Бледото лице на Анабел леко поруменя и очите й заблестяха от възбуда.

— Кристабел е решила на всяка цена да привлече вниманието на важни личности върху Движението за права на жените, така че нашите цели да не останат незабелязани — заяви Анабел. — Тя планира стачки и запалване на сгради, вдигане във въздуха на железопътни линии, обезобразяване на произведения на изкуството — въобще Кристабел кипи от най-различни превъзходни идеи. Ти чете ли за великолепната реч, която майката на Кристабел произнесе миналия месец? Тя бе съсредоточена върху темата за морала. Естествено и Кристабел е предприела кампания срещу двойните стандарти, които съществуват в морала на секса.

Това беше въпрос, по който Луси имаше определено мнение и затова започна да слуша с по-голямо внимание пропагандните думи на Анабел. Изглежда, че неуморимата Кристабел се занимаваше дори с проблемите на венерическите болести, които Анабел дискутираше с не по-малко вещина и плам от мадам Лу-Лу. Луси бе безкрайно изненадана. Откакто се бе върнала в Англия, всички я учеха, че тази тема никога не се споменава от истинските „дами“ и ако случайно тя се повдигнеше, едно добре възпитано момиче трябваше да демонстрира невежество по време на такива разговори. А ето тук седеше Анабел, дъщеря на баронет, и говореше така открито, сякаш обсъждаше последната мода.

Минаваше шест часа, когато Луси неохотно се сбогува с Анабел и шофьорът, който търпеливо бе чакал два часа и половина, я откара в дома й на „Кадоган Гардънс“. Независимо че Поли положи всички усилия, за да приготви бързо господарката си за вечеря, Луси все пак закъсня и на Алексис не му стана много приятно, когато разбра причината.

— Не бих искал да охлаждам ентусиазма ти, Луси — започна той, като видя зачервеното от възбуда лице на жена си и като чу развълнувания й глас, — но бих ти препоръчал да не общуваш повече със суфражетките. Разбирам и оценявам целите и надеждите на Кристабел Панкхърст и смятам, че в известен смисъл тя е постигнала някакво признание, но много от начините, по които тя иска да постигне тези цели, са незаконни и опасни.

Луси го погледна предизвикателно от другия край на масата.

— Надявам се, че не желаеш да скъсам приятелските си отношения с Анабел. Хайде, Алексис, ти имаш своята работа, ти не можеш да разбереш колко отегчена се чувствам аз. Анабел е интересна личност все пак. Нямам намерение да се включвам в тяхното движение, но тe се борят срещу злото. Анабел ми каза, че са получили писма от свещеници, които ги поздравяват за тяхната смелост.

От този момент нататък почти не минаваше ден без Луси да се види с Анабел Барат, обикновено в нейния апартамент на площад „Монпелие“. За щастие Алексис не подозираше за тези посещения, защото бе погълнат от работата си.

През юни сър Джон и лейди Барат отвориха за сезона лондонската си къща и лейди Барат помогна на Луси при представянето й в двореца — събитие, което беше толкова важно за Луси, че тя забрави за Анабел и суфражетките. Уилоу настояваше Луси да бъде нарисувана на портрета си в бялата сатенена рокля, с която се бе появила на представянето в двореца. Роклята беше цялата в бяла и сребърна бродерия и тъй като Луси беше омъжена в косите й бяха втъкнати три, а не две бели щраусови пера. Художникът Джон Лейвъри беше поразен от красотата на Луси и я викаше да позира повече, отколкото бе необходимо. Поради тази причина й беше невъзможно да прекарва толкова много следобеди на площад „Монпелие“.

През юли обаче Луси отново се виждаше често с Анабел заради скандала, който предизвика случаят Пикадили. Той имаше особено значение за Луси, защото в него бе замесена съдържателката на един публичен дом, Куини Джералд. Според Анабел, която бе научила фактите от Кристабел, която пък написала дълга статия по този повод, правителството и полицията скрили истината по време на процеса срещу Куини Джералд. Изглежда, че много видни мъже са се възползвали от услугите на публичния дом, в който се поощрявали всички видове пороци — бичуване, осигуряване на девственици за богатите клиенти и какво ли не още. Куини Джералд била осъдена на три месеца затвор и Кристабел сравнила това абсурдно наказание с присъдата от три години, които получили нейните суфражетки.

За първи път Луси се усъмни в собственото си съпричастие към делото на суфражетките и към самата Анабел. Струваше й се логично, че Куини Джералд само е удовлетворявала прищевките на клиентите, които са използвали апартамента й на „Пикадили“. И тя като мадам Лу-Лу се е грижела да осигури добро обслужване. Луси си мислеше, че е проява на лицемерие да изпратиш в затвора съдържателката вместо онези мъже, които са пожелали такива услуги. Дали Кристабел Панкхърт знае, че светът е пълен с мъже, които посещават такива места само защото вкъщи им липсват тези удоволствия?

Но Анабел не знаеше нищо за миналото на Луси, а и самата Луси нямаше намерение да я посвещава в своята тайна. Много й се искаше да обсъди случая с Алексис, но той ставаше необикновено сдържан, щом се заговореше на тази тема, а и той не бе забравил миналото й.

Беше много горещо и Лондон се бе превърнал в прашен и душен град. Алексис предложи на Луси да отседне с Тео и Мередит за няколко седмици в Рошфорд, докато момчетата са във ваканция. Той работеше до късно и нямаше време да я заведе на театър или на опера. Луси реши, че ще бъде много приятно да погостува в провинцията за известно време. Тя очакваше с нетърпение да поплува и да ходи на излети с децата.

Оливър, Марк и Хенри се зарадваха, когато тя пристигна в Рошфорд. Тъй като сър Джон и лейди Барат се бяха преместили в Лондон за сезона, двете им най-малки деца, Елинор и Хенри, бяха приети в Рошфорд. В детската стая царуваше мир и Луси и децата бяха свободни да прекарват дните си, както пожелаят. С помощта на градинаря Пъркис момчетата поправиха старата лодка и в езерото се разразяваше истинска битка — Луси, Елинор, Оливър и Джейн бяха окупирали новата лодка, а Алис, Марк и Хенри водеха сраженията си от старата.

Филип не си беше дошъл в отпуск, но затова пък Марк се наслаждаваше на последните си свободни седмици, преди да замине за Съединените щати. Той бе завършил обучението си в училището и Уилоу бе уредила да започне работа в една от компаниите на покойния си баща, която беше част от огромната Корпорация. Марк бе показал изключителни наклонности към математиката, а освен това беше скромен и красив млад мъж. Уилоу смяташе, че той ще бъде полезен за компанията и същевременно щеше най-после да получи независимостта, за която жадуваше, също като брат си Филип.

Цялото семейство се качи в две коли и отиде до Саутхямптън да изпрати Марк. Уилоу го прегърна, като едва сдържаше сълзите си. Някак неочаквано той изглеждаше много млад и самотен. Но самият Марк се чувстваше доста самоуверен.

Оливър и Хенри го потупаха по гърдите, умело прикривайки вълнението си от раздялата. Джейн беше пребледняла и изглеждаше много нещастна, когато го целуна за сбогом. Но двете момчета, които веднага усетиха мъката й, направиха всичко възможно, за да я развеселят по пътя към имението.

Вечерта, когато всички деца си бяха легнали, Уилоу се обърна към Луси:

— Много бих искала утре да не се прибираш в Лондон, скъпа моя — рече нежно тя. — Ще ми липсваш, както и Марк, и само Бог знае как Пейшънс ще оцелее без компанията на Мередит и твоята прекрасна Тео. Бяхме толкова щастливи това лято, че не ми се иска да свършва.

— Ще има и други — успокои я Тоби. — Докато се обърнеш ще дойде 1914-та и отново лятото ще настъпи.

Уилоу въздъхна.

— Сигурно ще прозвучи глупаво, но имам пак някакво странно предчувствие, че нещо лошо ще се случи. Чувствах се по същия начин, когато се роди ти, Люсиен, и после…

— Хайде, стига, не гледай толкова черно на живота — прекъсна я Тоби, като се усмихна, за да я окуражи. — С тези твои приказки човек ще си помисли, че е дошъл краят на света.

И все пак студени тръпки преминаха през тялото му. Той не искаше да споменава нищо пред Луси и Уилоу, но несъмнено над Европа се бяха скупчили облаците на предстояща война и ако човек малко се замислеше, веднага щеше да разбере, че съществува реална заплаха от война.

Глава тринадесета
Февруари — април 1914 година

Алексис беше доволен, че Луси се отказа от посещенията си при Анабел Барат и бързо се сдоби с нови приятели на нейната възраст. Един ден на щанда за ръкавици в магазина на Хародс, тя случайно се запозна с дъщерята на един от съседите на Барат, Сам Шарпълс, който бе натрупал състояние от производството на консервирани зеленчуци и когото светското общество считаше за един от новобогаташите.

Хилда беше закръглено посредствено момиче, но според Луси тя притежаваше някои незаменими качества. Тя беше млада, забавна, а щедростта на извънредно богатия й баща я правеше и независима. Притежаваше собствен апартамент в Лондон, безброй тоалети и собствена кола марка „Бугати“. Дори обсъждаше с Алексис възможността да си купи самолет и да се научи да го пилотира. Живото й чувство за хумор караше Луси да се смее и с авантюристичната си природа въвличаше и Луси в непрекъснато търсене на забавления и най-различни занимания. Хилда беше много самоуверена и твърде свободомислеща.

Едва след коледните празници Алексис осъзна, че младата му съпруга бе изпаднала под нежеланото влияние на новата си приятелка. Не знаеше какво да предприеме. На Хилда Шарпълс й липсваше изграден усет зa обществени норми на поведение. Сприятеляваше се прекалено бързо и за кратко време тя и Луси бяха заобиколени от две дузини приятели, с които се впускаха във всички удоволствия, излезли на мода напоследък. Надбягваха се със скъпите си коли, като обикновено превишаваха допустимата скорост от петдесет мили в час, пиеха коктейли, говореха на висок глас, ходеха на кино и се кикотеха в тъмното, докато гледаха филма. Посещаваха често Уест Енд, за да слушат рагтайм, пееха, викаха, впускаха се в темпераментните танци, без да се съобразяват, че има места, където трябва да се държат по-възпитано и да обуздаят емоциите си. Със седмици наред се увличаха и подражаваха на някоя кабаретна актриса. Беше ги обхванала манията да се кичат с пера в косите, да носят черни чорапи и гривни на глезените си като американката Етел Ливи. Не пропускаха театрални представления, ходеха дори в театрите извън града, за да гледат „Шоколадовият войник“ от Щраус и „Граф Люксембург“ от Лехар.

По-голямата част от свободното си време прекарваха вън от къщата на „Кадоган Гардънс“, но когато нямаше какво друго да правят се връщаха в дома на Луси и се впускаха в луди танци. Много често, когато Алексис се връщаше от работа, къщата гъмжеше от непознати, които страстно се носеха във вихъра на тангото или се въртяха безумно в ритъма на рагтайм, който се разнасяше от грамофона на Луси. Масата бе засипана от празни чаши, в които е имало коктейл и стаята бе задимена от любимите им турски цигари.

Алексис все си казваше, че Луси е едва на двадесет и една години и че на нейната възраст той се бе забавлявал по подобен начин в Оксфорд. Дълги нощи — танци, пиене, разговори — и той бе вкусил от света на възрастните със същото настървение. Но някак си новите приятели на Луси прекрачваха границите, или поне така му се струваше. Може би той беше прекалено уморен и доста по-възрастен от тях, за да се „включи в забавленията“, както се изразяваше Луси. Понякога той се оттегляше в кабинета си и оставяше съпругата си и нейните приятели шумно и невъздържано да се забавляват.

Робърта намекна на Алексис, че той се отнася към Луси по-скоро като към дъщеря, отколкото като към съпруга. Робърта се бе отбила една вечер случайно, когато Луси беше на театър. Тя бе дошла с безобидното намерение да остави няколко броя от списанието „Куин“, за които Луси я бе помолила. Алексис беше сам вкъщи и тя прие поканата му за едно питие преди вечеря.

Откакто се бе оженил, Алексис съвсем рядко се виждаше с Робърта. Тя бе идвала само няколко пъти, за да предложи помощта си на Луси и да се опита да се сприятели с нея. На Луси сякаш не й се искаше много да задълбочат приятелството си и напоследък Робърта се обаждаше все по-рядко.

Алексис с изненада откри, че срещата с Робърта му достави голямо удоволствие. Тя беше спокойна и сдържана и той си почиваше в нейната компания, нещо, което не му се случваше с Луси и нейните приятели.

— Ако се отнасям към Луси като към дъщеря, то е, защото тя е все още твърде млада и много често се чувствам като неин баща — отговори той с усмивка на забележката на Робърта. — Робърта, тя е с тринадесет години по-млада от мен и естествено има нужда от по-млада компания.

Робърта замълча за миг и сетне предпазливо се обади:

— Но дали тази компания е достатъчно подходяща, Алексис? Онзи мъж, когото наричат „барона“ е истински безделник и се навърта около дъщерята на Шарпълс и около Луси, защото те плащат всички сметки. А и онзи млад лорд Монтфервие-Фоулкс, носят се слухове, че където и да отиде, прави дългове от някакви невероятни суми. Ангъс ми каза, че в най-скоро време ще го изхвърлят от клуба „Марлборо“. Ангъс ми показа писмо от някакъв свой приятел, който е член на клуба. Мислех си, че съм длъжна да те предупредя.

С уморен жест Алексис прекара пръсти през косата си.

— Трябва да оставя Луси да порасне — тихо каза той. — Опитах се да я предупредя за Монтфервие-Фоулкс, но тя не искаше и да чуе.

Робърта извърна поглед от умореното му напрегнато лице. Беше й ясно, че Алексис не е щастлив, въпреки че се опитваше да се усмихва. Тя познаваше доста добре това напрегнато изражение и едва се сдържа да не отиде при него и да постави хладните си длани върху челото му. Преди го бе правила много често и успяваше да го откъсне от тревогите му.

— Не съжаляваш ли, че се ожени, Алексис? — попита тя тихо.

— Не. — Отговорът му беше спонтанен и Робърта не се усъмни в искреността му. Но същевременно тя усещаше, че има нещо, което го мъчи. Не можеше да му помогне, ако не разбереше причината за безпокойството му.

— Алексис, знам, че си много предан човек и че представяш своята Луси само в най-хубава светлина, но понякога един външен човек би могъл да помогне и ти би трябвало да си разбрал, че можеш да ми се довериш напълно. Защо не ми кажеш какво те тормози? Може би ще ти помогна.

Робърта винаги е усещала неговите настроения и чувства, но Алексис не биваше да споделя с нея нищо за миналото на Луси или за отношението й към любовта и секса. Това трябваше да си остане само между него и Луси.

— Луси е имала тежко детство — продума той. — Толкова много години, прекарани в онзи манастир със строги и потискащи правила, и изведнъж тя попада в нашия свят, нашия начин на живот…

Робърта забеляза как Алексис започна да притиска ръце една в друга, нещо, което той правеше, когато се намираше в безизходица. Тя веднага отгатна причината.

— Проблемът е в секса, нали, Алексис? Напълно обяснимо е едно момиче, възпитано в манастир, да е настроено против сексуалните отношения и дори може да е фригидно. Такива институции като манастира много често внушават, че сексът и удоволствието от него са истинско зло. Фактът, че Луси е изключително привлекателна, не е гаранция, че тя иска да привлича мъжете. Сигурно ти е много трудно, Алексис, ако това, което казвам е истина. Права съм, нали?

„Права си, но не това е причината“ — горчиво си помисли Алексис. Робърта, със своята присъща чувственост, бе усетила душевните му терзания. Той й се усмихна тъжно.

— Ти разбираш, Робърта, че аз не бих могъл да принудя Луси, както правят много други съпрузи. Обичам я много и искам да дойде при мен по собствено желание. Така че, както виждаш, сам си причинявам неприятностите.

— О, Алексис — нежно каза Робърта. — Де да имаше повече мъже като теб. Но ти си женен от две години, а това е доста дълъг срок. Искаш ли аз да говоря с Луси? Може би ще успея да й обясня някои неща и да я отърва от страховете й? Една по-възрастна жена…

— Не, няма нужда, Робърта, благодаря — прекъсна я бързо Алексис. — Трябва да се справя сам. Знам, че искаш да ми помогнеш и при тези обстоятелства…

Той млъкна и леко се изчерви от смущение.

— Хайде да не се преструваме един пред друг, Алексис — рече Робърта. — Искаше да кажеш, че не е редно бившата ти любовница да дава наставления на жена ти по проблемите на секса. Може и да си прав, но има и нещо друго, което искам да знаеш, и имам намерение да ти го кажа съвсем открито, така че между нас да няма недоразумения. Липсваш ми, и то ужасно много. Никой не може да заеме мястото ти в моя живот и също като теб аз се чувствам самотна и жадна за любов. Знам, че обичаш Луси и че може би един ден отношенията ви ще се оправят. Но междувременно, Алексис, нужно ли е да пропускаме онези моменти от живота си, които носят удовлетворение и на двамата?

Алексис сведе надолу глава, като избягваше питащия поглед на Робърта.

— Не си мисли, че се отнасям с пренебрежение към предложението ти или към твоята откровеност, но нищо няма да се получи, защото не бихме могли просто да се възползваме един от друг. Поне аз не мога да постъпя така с теб.

Робърта беше достатъчно умна и прозорлива, за да изрече на глас мислите си — тя желаеше Алексис на всяка цена. През изминалите две години любовта й към него бе станала още по-силна и в този момент я бе обхванала радостна тръпка, че връзката им би могла да се поднови, въпреки че той е вече женен.

— Не смятам, че трябва да говорим за „възползване един от друг“, Алексис — ласкаво каза тя. — Не е ли по-правилно да го наречем нужда един от друг?

Тя стана и се приближи към него. Опря бузата си на главата му, ръцете й се плъзнаха по раменете му и нежно го прегърна.

— Горещо те желая, скъпи мой — прошепна тя.

Алексис отметна глава назад и прикова поглед в бледото лице на Робърта.

Какво спокойствие излъчваше тя! Искаше му се само да се облегне на нея и тя да го гали по челото с нежните си ръце. Беше толкова уморен! Напоследък все по-често го обземаше отчаянието, че той и Луси никога няма да станат по-близки. Сякаш за него нямаше място в живота й и единственото, което ги свързваше, бе любовта им към малката Тео. Но дори и това чувство Луси не споделяше с него, защото никога не показваше привързаността си към малкото момиченце.

Сипкавият глас на Робърта прекъсна мислите му:

— Алексис, имам една приятелка, много близка приятелка, която притежава апартамент на „Маунт Стрийт“. Следващата седмица тя заминава за Канада, където ще прекара шест месеца при женения си син. Ако я помоля да ми даде под наем апартамента си, знам, че ще го стори, без да задава въпроси. Би ли дошъл там, ако уредя да взема този апартамент? Бихме могли поне да вечеряме заедно на спокойствие.

Като си припомни колко често собственият му дом се тресеше от неистовия смях и лудешката музика на приятелите на Луси, Алексис се изкуши от този оазис на спокойствие, който Робърта му предлагаше. Вероятно това означаваше, че в крайна сметка те ще се озоват заедно в леглото, но засега не му се искаше да взема никакви решения. Робърта просто го канеше на вечеря и той можеше да приеме предложението й без никакви резерви.

Луси никога не разпитваше съпруга си къде ходи и какво прави. Алексис не обсъждаше работата си с нея и тя не виждаше смисъл да проявява любопитство. Така че, когато следващата седмица той я осведоми, че няма да си бъде вкъщи за вечеря, Луси само сви рамене и рече:

— Ще кажа на готвачката, че и двамата ще се храним навън тази вечер. Ще отидем да гледаме „Всички го правят“ и след това ще вечеряме в „Савой“.

Алексис се спря на прага, без да сваля поглед от очите на Луси. Липсата на подозрения от нейна страна го караше да се чувства някак странно виновен.

— Предпочитам да не ме гледаш по този начин, Алексис — намръщи се Луси. — Често го правиш и винаги се чувствам някак неловко, сякаш все очакваш да ти кажа нещо.

Алексис се наведе и я целуна по бузата, а очите му едва-едва се усмихнаха.

— Приятно прекарване, скъпа моя — рече той и Луси го възнагради с пленителна усмивка.

— Ще бъде божествено — възкликна тя, като използва жаргона на своята компания. Алексис би се подразнил, ако някой друг говореше така, но бе забелязал, че Луси без усилие възприемаше маниерите и стила на своите приятели. Тя приличаше на малко момиче, което бързо усвоява най-различни роли.

Той отново я целуна, този път по челото, и я проследи с поглед, докато тя тичаше нагоре по стълбите и викаше Поли да й помогне да се преоблече.

Робърта съвсем дискретно не бе ангажирала никаква прислуга в апартамента на приятелката си.

— Не ми представлява трудност да ти приготвя вечеря, Алексис — каза му тя, като му помогна да си свали палтото и сложи шапката и ръкавиците му на закачалката в антрето. Робърта беше облечена в черна дантелена блуза и черна тясна пола. Тъмната й коса бе леко прихваната отзад и от нея се излъчваше някаква източна загадъчност. Робърта се държеше непринудено и естествено, въведе Алексис в гостната и му наля едно питие от съда за приготвяне на коктейли.

— Можеш да пушиш, ако искаш — рече тя.

Той взе чашата си и запали цигара.

— Когато пия коктейл, се чувствам като един от приятелите на Луси — усмихна се той. — Какво има в него?

— Италиански вермут, френски вермут, джин, портокалов сок и малко „Гранд Марние“ — отвърна тя, като се засмя и добави: — Опитай го, Алексис, и ми кажи дали ти харесва.

Алексис се отпусна на възглавничките и огледа разсеяно стаята. Не обърна внимание на обстановката в апартамента, защото мислите му бяха заети с тъжното признание, че сексът прекалено много усложнява живота. И все пак пълното въздържание не беше по силите му и имаше твърде много моменти, когато той едва се сдържаше да не наруши собствените си правила и да не влезе в спалнята на Луси. Най-лошото от всички изкушения беше, че Луси нямаше да възрази, че за нея едва ли имаше значение дали той ще се поддаде на красотата й, или не. Кой нормален мъж би се отказал доброволно от удоволствията, които му предлага щедрото тяло на собствената му съпруга?

А сега той се отказва и от тялото на любовницата си.

— Боже мой, Робърта, та аз съм един обикновен простосмъртен човек — ненадейно продума той. — Не съм нито светец, нито монах. Но не желая да те нараня. Знаеш ли, ако Луси…

Робърта бавно заобиколи стола му, коленичи пред него и сложи ръка на устните му.

— Разбирам — рече тя. — Знам, че е възможно някой ден, някоя вечер Луси да се осъзнае и ти да ме изоставиш. Нима не разбираш, Алексис, това не ме интересува. За мен е важен настоящият момент.

Алексис затвори очи, придърпа Робърта между коленете си и жадно впи устни в нейните. Мислеше си, че отдавна не бе целувал меките устни на жена.

— Искам те — простена той. — О, Боже, как те искам.

Робърта го поведе към просторната спалня, където завивката на голямото двойно легло беше обърната. Докато се събличаше бързо и непохватно като момче, Алексис се чудеше дали Робърта наистина е била толкова сигурна в собствения си чар. Дали тази жена го познава толкова добре, че е усетила неспособността му да овладее естествените си плътски потребности.

Голото й тяло му беше до болка познато. Тя се притисна в него, както бе правила много, много пъти преди. Нямаше нужда Робърта да го прелъстява — неговото желание бе също толкова пламенно и неутолимо като нейното. И както много пъти преди, те достигнаха в един и същи миг взаимно удовлетворение.

Навън се бе спуснала тиха пролетна нощ и само мъждукащите улични лампи осветяваха стаята. Алексис се обърна с лице към Робърта и забеляза, че тя му се усмихваше. За миг той се разтревожи, че тя е преценила погрешно истинските му чувства. Не искаше тя да го обича. Той не би могъл да отвърне на любовта й, защото обичаше Луси. Изпитваше благодарност към Робърта, дори привързаност, но най-вече благодарност.

Сякаш отгатнала мислите му, Робърта каза:

— Трябва да ставаме, Алексис. Сложила съм говеждото във фурната и ако не вечеряме скоро, то ще стане на въглен.

Алексис се усмихна и отново изпита удоволствието от нейната компания.

Робърта бе приготвила говеждото по виенска рецепта и двамата се насладиха на вкусната гозба. Когато Алексис допи брендито си и изпуши традиционната пура след вечеря, Робърта предложи да си тръгват.

— Наближава десет часа и Ангъс ще се тревожи къде съм — рече тя. — А и Луси може да се е прибрала вкъщи.

Оправиха апартамента, целунаха се като стари приятели и всеки пое по своя път. Луси не се бе прибрала и Алексис си легна в тоалетната стая. Очакваше, че веднага ще заспи, но уви, сънят не идваше. Не можеше да се успокои, преди Луси да се прибере благополучно вкъщи. И колкото и тихи да бяха с Поли, той винаги чакаше да чуе шепота им, за да се увери, че тя се е върнала.

Лежеше в тъмното и мислеше не за Робърта, а за Луси. Отвън се дочу шум от коли, последван от звучен смях и тръшване на врати. Пожелаваха си „лека нощ“, а един мъжки глас пееше „Всички го правят, правят, правят…“

„И аз не съм по-различен от тях“ — мислеше си Алексис, докато чакаше да чуе стъпките на Луси по стълбите.

Уилоу се приготвяше за посрещането на Оливър, който щеше да се прибере за великденската ваканция, и си мислеше, че пролетта в Рошфорд винаги е била красива. Лехите грееха от разцъфтелите нарциси, брегът на езерото бе обсипан с иглика, а тополите бяха побелели от напъпилите цветове, покълналата пшеница бе превърнала тъжните кафяви поля в зелено море. Навсякъде се възраждаше нов живот.

Доди бе изпратила писмо до Уилоу, в което съобщаваше, че през ноември очаква второ дете.

„Скъпа Уилоу, засега пази тази новина в тайна — бе писала тя — докато не се убедя напълно. Знам, че ще се безпокоиш за здравето ми, но д-р Матер каза, че ще мога да износя бебето. Той ми препоръча да дойда при теб и да родя в Рошфорд, за да не се натоварвам с грижи за нашия дом и малката Зандра, която изсмуква всичките ми сили…“

Противоречиви чувства на радост и тревога бяха обхванали Уилоу и Тоби се смееше от сърце на променливото й настроение.

— Изражението на лицето ти се сменя толкова често, досущ като пролетно време — подразни я той.

Настроението й се повиши, когато Алексис и Луси пристигнаха в Рошфорд за великденските празници. Оливър и Хенри все още се увличаха по самолетите и Алексис ги заведе в Съри на пистата Брукландс. Около летището хвърчаха коли, които се опитваха да надминат собствените си рекорди за скорост, а тълпата от запалянковци следеше с интерес състезанието или пък съсредоточаваше вниманието си към едноместните и двуместни самолети, които излитаха и кацаха — понякога и на сечището, което ограждаше пистата. Оливър тържествено заяви, че той и всичките му съученици, вдъхновени от смелостта на капитан Скот, са готови на всякакви рисковани и безразсъдни постъпки. Оливър се възмути, като разбра, че Луси и Алексис не са присъствали на възпоменателната литургия, отслужена в памет на изследователя и неговите последователи.

— Щом кралят е намерил време да присъства на помена, значи и вие сте могли да отидете — укори той Луси.

Луси без всякакъв срам си призна, че въобще не е чувала за капитан Скот.

— Не четеш ли вестници? — попита Оливър, ужасен от невежеството на сестра си. — Капитан Скот е изследователят, ръководил британската експедиция към Южния полюс. Той и другарите му стигнали до Южния полюс през януари миналата година, но по обратния път ги застигнала страхотна снежна виелица. Умрели са от студ през март, но телата им бяха открити едва през ноември.

— Най-тъжното е — добави Хенри, — че норвежецът Роалд Амундсен е достигнал Южния полюс преди капитан Скот, така че смъртта на горкия човек е била наистина нелепа.

Разговорът им се прехвърли отново на темата за летенето.

Оливър се похвали на Алексис, че двамата с Хенри са гледали въздушния ас Густав Касъл, който правил лупинги със самолета си над Уиндзорския дворец. Дори самият крал присъствал на демонстрацията. Възпитаниците на Итън, както и обитателите на Уиндзор, били възхитени от този спектакъл на смелостта.

Най-голямото събитие през великденските празници беше ненадейното посещение на Рупърт Рошфорд, който бе придружен от приятеля си, Максимилиян фон Круге. Семейството пиеше следобедния си чай в приемната, когато икономът съобщи за неочакваните гости. И преди още да каже имената им, двамата мъже влязоха в стаята. По-ниският от тях се усмихна, приближи се към Уилоу и я целуна по двете бузи.

Оливър беше на четири години, когато чичо му бе напуснал дома и оттогава не беше го виждал. Никой не му беше обяснил причината за бягството на чичо му, но той се бе досетил, че чичо Рупърт е бил насила прокуден, тъй като Grandmère не позволяваше на никого да споменава името му.

Оливър бе запазил в спомените си образа на един тих, сдържан човек, който макар да беше мил и възпитан, никога не бе проявил интерес към племенника си. Оливър веднага забеляза, че чичо Рупърт беше доста нисък, със сини очи, светлокестенява коса и малка, добре поддържана брада, но най-силно впечатление му направи безупречната кройка на едноредното му сако и вълнените панталони, които му придаваха изключително елегантен вид. Ако се съдеше по сърдечността, с която майка му посрещна чичо Рупърт, и усмихнатото лице на чичо Тоби, очевидно те бяха приятно изненадани от неочаквания гост. Оливър учудено наблюдаваше Луси, която се приближи към госта и го целуна. В този момент другият мъж пристъпи напред и Рупърт го представи на Уилоу и Тоби. Явно, че Луси и Алексис познаваха и него. Любопитството на Оливър се изостри, когато дочу името Максимилиян фон Круге. В Рошфорд рядко идваха чужденци. Докато гостът се покланяше на Уилоу по съвсем европейски маниер, Оливър прикова вниманието си върху външността му. Облечен в светлосив костюм, с роза в бутониерата и розова копринена кърпичка, която се подаваше от джоба, посетителят очарова Оливър със своята изисканост и елегантност. Фон Круге, за разлика от чичо Рупърт, беше висок и тъмнокос.

Двамата мъже поздравиха с усмивка Оливър, Хенри и Джейн. Уилоу махна на Оливър да се приближи към нея.

— Рупърт, едва ли си спомняш твоя племенник. Много е пораснал, нали? — рече тя. — И сигурно няма да познаеш Алис. Джейн, бъди така добра, изтичай до детската стая и кажи на Пейшънс да изпрати Алис тук. Обясни й, че днес Алис ще пие чай с нас, тъй като чичо Рупърт е дошъл на гости.

За Оливър беше очевидно, че майка му съвсем искрено се радва на посещението на девер си.

Уилоу наистина изпитваше удоволствие от срещата си с Рупърт, но най-вече бе очарована от неговия елегантен приятел, който се оказа интересен събеседник. Двамата мъже разказаха на Уилоу и Тоби за къщата си в Брюксел и как благодарение на хобито си да колекционират редки книги се срещат с някои известни личности, с които при други обстоятелства едва ли щяха да имат шанса да се запознаят.

— Независимо че повечето от колекционерите са от литературните среди — обясняваше Рупърт, — направо е удивително колко много хора споделят любовта към старите и красиви книги, които привличат дори и военни като генерал барон фон Бисинг и Ерик фон Лудендорф. Той пътува чак от Дюселдорф, когато имаме някой по-специален екземпляр, който можем да му покажем.

По лицето на Максимилиян се плъзна усмивка.

— Понякога обменяме или продаваме по някоя книга, но в повечето случаи ни е трудно да се разделим с тези редки екземпляри — добави той. — Когато попаднем на някоя по-необикновена книга, не казваме на никого. — Сетне се обърна към Алексис и рече: — С Рупърт все се надявахме, че вашата работа ще ви доведе в нашия град. За нас беше истинско разочарование, че не успяхте да ни дойдете на гости.

Загубил интерес към разговора, Оливър се обърна към Хенри, като тихо коментираше елегантния външен вид на графа. Петнадесетгодишен, той вече беше в онази възраст, когато обръщаше внимание на собствената си външност и напоследък бе станал доста придирчив към начина, по който носеше униформата на Итън.

Оливър не полагаше големи усилия в училище, но имаше склонност бързо да усвоява повечето от учебните дисциплини и оценките му бяха достатъчно високи, за да удовлетворят преподавателите. Затова пък беше известен със сговорчивия си и благ характер и особено с качествата си на спортист. Играеше отлично футбол и крикет. Съучениците на Оливър, а дори и по-големите момчета, често му подражаваха в маниерите и прищевките. А що се отнася до Хенри, щом Оливър имаше желанието да се облича като граф фон Круге, то тогава и самият Хенри бе готов да стори същото.

По време на краткото посещение на Рупърт, Уилоу намери време да поговори насаме с него. Разхождаха се по брега на езерото и Рупърт се възползва от възможността да благодари на Уилоу за вниманието, с което го бе обграждала тя, докато живееха заедно в Рошфорд.

— Не е за вярване, че са минали само седем години, откакто напуснах този дом. Толкова вода изтече оттогава, Уилоу.

Тя кимна и рече:

— Радвам се, че сега си доволен и щастлив, Рупърт. Максимилиян е очарователен и напълно разбирам удоволствието, което изпитваш от общуването си с него. Много се безпокоях, че ще свършиш като горкия нещастен Оскар Уайлд. Помниш ли колко обичахме да четем стиховете му?

— Двамата с Макс ходихме на гроба му — каза Рупърт. — И знаеш ли, Уилоу, че много повече хора посещават неговия гроб, отколкото гробовете на Балзак, Шопен, дьо Мусе.

— Значи е почетен поне в смъртта си — отбеляза Уилоу. — Вероятно това е едно малко обезщетение за позора, който той трябваше да изстрада приживе. Ако беше жив, той несъмнено щеше да бъде и доволен, и горд, че лично великият Ъпщайн е направил надгробната му плоча.

Разговорът им неусетно премина към живота и проблемите на семейство Рошфорд, към малката дъщеричка на Луси, Тео, и очакваното второ дете на Доди. Рупърт с голям интерес изслуша историята за изчезването на Луси.

— Grandmère беше зла и жестока старица — горчиво каза той.

Уилоу не възрази, но тихо каза:

— Трябва да се опитаме да й простим, Рупърт. В крайна сметка тя беше типичен представител на своето поколение. Възпитаниците на ранната викторианска епоха са роби на ценностите, които непрекъснато са им били внушавани. Grandmère смяташе, че на първо място стои семейството и че винаги целта оправдава средствата.

Когато дойде време да се прибират в къщата, и двамата си отдъхнаха с облекчение, че трябва да сложат край на тъжните си спомени. Както беше прието, семейството се преоблече за вечеря и Уилоу със задоволство огледа всички, които седяха около дългата маса. Нейният любим Тоби беше заел мястото си на домакин, а от дясната му страна седеше Луси. „Колко е красива Луси — мислеше си тя. — Радвам се, че и Алексис е тук. Той е толкова натоварен с работа през седмицата.“ Уилоу насочи погледа си към Оливър и Хенри. И двамата бяха красиви и изглеждаха възмъжали, облечени във вечерните си сака. Червенокосият Хенри бе постоянен посетител в Рошфорд и бе станал като член от семейството. Оливър разговаряше оживено с Джейн. „Горката Джейн — каза си Уилоу, — винаги е добра и внимателна към всички.“

Рупърт беше щастлив и горд със своя приятел Максимилиян. Графът разговаряше с всеки леко и непринудено, сякаш бе стар приятел на семейството.

Докато добре обучената прислуга безупречно сервираше, Уилоу си мислеше колко е спокойна и щастлива, заобиколена от хората, които обича. Тя си пожела всеки от присъстващите да е доволен като самата нея и се обърна към госта си:

— Трябва да идвате по-често у нас, граф фон Круге.

— Обсъждахме този въпрос преди вечеря, мисис Рошфорд — отвърна той с пленителната си усмивка. — Вероятно през август ще имаме възможност да ви погостуваме отново.

— Винаги сте добре дошли — прошепна Уилоу, но тя изрече думите си почти несъзнателно, защото, докато слушаше графа, познати тръпки преминаха през тялото й — сякаш отново в съзнанието й се промъкваше онова старо лошо предчувствие за беда. В този момент, както и преди, нямаше реални основания за тревогата й. Лятото щеше да настъпи само след три месеца, а на света не съществуваше друго кътче така мирно и спокойно, като имението Рошфорд, когато в горещия летен ден слънчевата светлина превръщаше червените тухли в златисти и посребряваше тополите. Цветните лехи се обагряха от алени божури, сини незабравки, оранжеви тигрови кремове, розови и бели карамфили. Във въздуха се носеше уханието на рози, а по покривите на оборите лястовичките кръжаха около гнездата си. Децата пак щяха да плуват в езерото…

От другия край на масата Уилоу чу гласа на Тоби, който прекъсна сладките й мечти и сякаш засили страховете й:

— Дори и да избухне война на Балканите съмнявам се, че Англия ще бъде въвлечена в нея, Оливър. Така че, вместо да се записвам в Кралските въздушни сили, ще трябва да си измисля някакво друго занимание.

— Алексис обеща, че ще ме научи да пилотирам — възбудено рече Оливър. — Ако има война, чичо Тоби, Хенри и аз ще стреляме по врага от самолета. Не е ли страхотно?

— Не и ако има вражески самолети, които да стрелят по вас — усмихна се Алексис. — Във всеки случай, млади човече, както каза и чичо ти, ако избухне война, едва ли Англия ще се включи в нея.

Уилоу усети вълната на облекчение, която премина през тялото й. Успокояваше се с мисълта, че Алексис работи във Външно министерство и той най-добре би могъл да знае дали наистина съществува някаква реална заплаха от война. „Колко съм глупава“ — укори се тя и спря погледа си върху възбуденото лице на Оливър. След седмица Оливър щеше да се върне в училището и да облече отново униформата. Каквото и да стане в Европа, той все още бе твърде млад, за да бъде засегнат от някаква евентуална промяна. И все пак страхът не я напускаше. Независимо от всички логични доводи, страхът постепенно парализираше Уилоу, докато накрая тя не се стърпя и се обърна към Оливър:

— Прекалено много говориш, Оливър. Мнението ти не представлява интерес за възрастните. Забравяш, че все още не си зрял мъж. Ти си едно невежо момче, което се интересува единствено от красивите си дрехи.

Лицето на Оливър почервеня, очите му искряха учудено, защото никога преди това майка му не му беше говорила с такъв тон, нито пък бе изричала такива жестоки и унизителни думи.

Глава четиринадесета
Май — август 1914 година

Когато Луси се върна в Лондон след великденските празници, тя не се присъедини веднага към компанията на Монтфервие-Фоулкс. Алексис бе купил билети за оперен спектакъл в Ковън Гардън и Луси разполагаше само с една седмица, за да си осигури нов тоалет. Спектакълът щеше да бъде галапредставление с откъси от „Тоска“, „Бохеми“ и „Аида“ и беше в чест на краля и кралицата на Дания, които бяха на официално посещение в Англия. Джилиън Ленъкс осведоми Луси, че при такива специални случаи сградата на операта е така осветена от блестящите диамантени бижута, че въобще няма нужда от лампи.

— Всички важни персони ще присъстват на галапредставлението — развълнувано обясняваше Луси на Алексис. — Крал Джордж, кралица Мери, Уелският принц, принцеса Мери, може би кралица Александра и дори кралицата майка, въпреки че е глуха и не би могла да се наслади на прекрасната музика. Така че аз трябва да изглеждам безупречно. Видях роклята, която бих искала да облека, Алексис, но тя струва седемдесет и пет гвинеи. — Луси млъкна, без да сваля очи от лицето на Алексис, когато спомена огромната сума и бързо добави: — Наистина е прекрасна, Алексис. Ушита е от светлосиня коприна, изпъстрена с най-различни цветя и цялата е обшита със златни конци. Горната част е украсена с перли. — Очите й блестяха от възбуда и тя продължи: — Полата е тясна и имам нужда от нови обувки, защото глезените ми ще се виждат. Мисля, че сребристи кожени обувки ще отиват на този тоалет. Ти какво ще кажеш, Алексис?

Алексис си мислеше, че вероятно моментът не е подходящ да повдигне въпроса за непрекъснато увеличаващите се сметки, които Луси правеше. Когато се ожениха, той й бе казал, че тя ще може да си купи каквото поиска и бе открил сметки в много от големите магазини. В началото сумите бяха умерени, но напоследък тя харчеше съвсем безразсъдно.

— Това е галапредставление, Алексис — настояваше Луси. — Ще се срещнем с толкова много познати и аз трябва да се появя с нещо ново, нещо, което те не са виждали преди.

Алексис кимна. Реши, че ще обсъди финансовия проблем с Луси някой друг път. Всеки момент бавачката щеше да донесе малката Тео при тях, преди да я сложи да легне.

Момиченцето беше на осемнадесет месеца и вече правеше опити да прохожда. С всеки изминат ден речникът й се увеличаваше. Тя обичаше да седи в Алексис и да изучава очите му, носа, косата, устните и непрекъснато го докосваше с малкото си пухкаво пръстче. Луси все още се преструваше на безразлична към детето, но Алексис бе забелязал, че тя не можеше да устои да не целуне Тео за „лека нощ“, когато Мередит идваше да вземе детето.

Но моментите на проявена слабост от страна на Луси бяха винаги последвани от критични забележки: „Тя е съвсем разглезена“ или „Не трябва да й позволяваш да се качва на главата ти, Алексис“. Но Алексис беше наясно с истинските й чувства, както и самата Тео, която не се страхуваше да се гуши в майка си и да чака целувката й. Не след дълго детето щеше да се научи да говори и тогава би могло да издаде посещенията на майка си в детската стая. Интересно дали Луси щеше да продължава да крие чувствата си тогава?

След като Луси разбра, че ще може да си купи новата рокля, тя нетърпеливо разгръщаше модните списания, за да си избере нужните аксесоари. Алексис се замисли за Робърта, която не бе виждал от срещата им в апартамента на приятелката й. Съзнаваше, че от него зависи дали ще я види отново и след като бе прекарал четири нощи при Луси в имението Рошфорд, той се изкушаваше от нова среща с Робърта. Изпитваше нужда от утехата, която Робърта му предлагаше, въпреки че не му се искаше да я използва по такъв недостоен начин. Независимо от уверенията на Робърта, че тя би могла да го приеме при тези условия, той все пак се чувстваше гузен. Изпитваше и угризения, че изневерява на Луси, която не му отказваше да сподели леглото си с него. Луси го бе пожелала в Рошфорд и той по свой собствен избор бе решил да лежи на края на леглото, колкото се може по-далеч от изкушението. В такива моменти, когато тялото му пламенно я искаше, той си мислеше, че се е побъркал или че е мазохист, който доброволно се подлага на такива мъчения. Но, когато съзнанието му се отрезви, той беше наясно със себе си, че ако един ден иска да се радва на любовта на съпругата си, то сега той ще трябва да се лиши от тялото й.

Колко по-лесен би бил животът, ако не уважаваше толкова Робърта и ако не обичаше толкова Луси.

Но рано или късно Алексис все щеше да се срещне с Робърта. Неизбежно той и Луси се озоваха лице в лице с Робърта в операта, когато по време на антракта те се присъединиха към тълпата, която се бе струпала във фоайето.

Сияеща и прелестна в новата си рокля, Луси сърдечно поздрави Робърта.

— Не е ли прекрасно? — възкликна тя. — Харесва ли ти новата ми рокля, Робърта? Забеляза ли роклята на датската кралица? — бърбореше тя щастливо, докато погледът на Робърта бе прикован в Алексис.

— Наистина трябва скоро да ти се обадя, Луси — промълви Робърта и се обърна към Алексис: — Надявам се да видя и теб, Алексис. Някой ден, когато имаш време, трябва да дойдеш у нас, за да видиш Ангъс. Отдавна не сте се срещали, нали?

Алексис разбра намека й, че тя жадува да го види отново. На другия ден й се обади по телефона от службата и обясни защо се стреми да я избягва.

— Моля те, опитай се да ме разбереш, Робърта — рече той. — Просто не мисля, че уговорката ни е справедлива спрямо теб. Не, че не искам да те видя, напротив. Ще дойдеш ли някой път да вечеряме тримата? Бих искал да си останем приятели, ако е възможно.

Дори и да беше разочарована, Робърта с нищо не го показа, а се съгласи следващата седмица да отиде на вечеря в къщата на „Кадоган Гардънс“.

Междувременно Луси отново се свърза със старата си компания и домът на Алексис или беше огласян от разговорите им на висок глас, музиката и смеха им, или пък беше така тихо, както в дните, когато беше ерген. Не знаеше кое от двете положения бе по-приемливо. Беше решил да не показва пред Луси колко много ненавижда приятелите й, чиято самонадеяност им позволяваше да считат неговия дом за свой собствен. Много често той се разминаваше в салона с някои от тях, без дори да се запознае. Постепенно той започна да негодува срещу факта, че Луси почти винаги я нямаше вечер вкъщи. И когато Луси забрави, че трябва да се прибере за вечерята с Робърта, Алексис най-накрая се вбеси. Нещата се усложниха още повече, когато готвачката каза, че е приготвила вечеря само за него, защото господарката не я бе уведомила, че ще имат гости. Наложи се Робърта и Алексис да чакат почти час, докато се сготви яденето.

Разярен от поведението на Луси, Алексис не се и съмняваше, че жена му ще се прибере в късните часове на нощта.

— Това е недопустимо — ядосан се обърна той към Робърта. — Бих могъл само да ти се извиня.

Робърта се усмихна.

— Разсеяността на Луси би могла да те разстрои, Алексис, но не бива да позволяваме това да провали нашата вечер. Лично аз съм доволна, че ти изцяло ще бъдещ мой.

Гневът му се изпари и той тъжно се усмихна. Започна да съжалява, че бе отлагал срещите си с Робърта в апартамента. Но сега вече беше късно, а и нямаше настроение за такива авантюри. Раздразнението от поведението на Луси бе потиснало всякакви други емоции, включително и желанието му да се люби с Робърта.

— Ти си по-толерантна към Луси от мен самия, Робърта — наруши мълчанието той, когато Булфорд им донесе питиетата. — Но ти не си принудена да понасяш приятелите й. Те са една безполезна тълпа от нехранимайковци, жадни за удоволствия и аз се опасявам oт влиянието, което могат да окажат те върху Луси. Опитвах се да правя компромиси, защото тя е много по-млада от мен. Не искам да развалям удоволствието й, но бих желал приятелите й да имат повече задръжки.

Те разговаряха с непринудеността, присъща на стари приятели до късно през нощта. Гневът на Алексис се поуталожи и той разказа на Робърта част от историята на семейство Рошфорд, която бе научил след женитбата си. Робърта беше особено любопитна да разбере някои подробности за живота на Рупърт. Един от братята й бе служил заедно с Рупърт в Судан през 1894 година, когато младият Рошфорд припаднал и бил изпратен веднага вкъщи. Брат й се отнасял пренебрежително към Рупърт като го нарекъл „малодушен страхливец, с характер на жена, а не на войник“. Това се случило по време на процеса срещу Оскар Уайлд и Робърта се питаше — дали младият Рошфорд не е бил хомосексуалист. Ангъс смяташе, че Рупърт е преживял някаква авантюра с лорд Алфред Дъглас. Тя бе позабравила за този случай до момента, в който разбра, че Алексис ще се жени за момиче от семейство Рошфорд. А сега Алексис можеше да я осведоми по-подробно за истинския характер на Рупърт.

— Ако човек е достатъчно интелигентен и по-благосклонен към неговите странни наклонности, може би ще възприеме Рупърт като един сговорчив и доста интересен човек — каза Алексис. — Неговият „приятел“ също ми хареса, той произхожда от стар и знатен род.

Минаваше десет часа, когато Робърта стана и каза на Алексис, че е крайно време да си тръгва. Алексис неохотно стана от мястото си и я прегърна през раменете.

— В добра компания времето винаги минава бързо — усмихна се той и я изпрати до вратата. Той бе освободил Булфорд и прислугата също си бе легнала.

Робърта обгърна с ръце врата на Алексис и рече:

— Лека нощ, скъпи мой. Благодаря ти за чудесната вечер. Дано се срещнем скоро. Знаеш колко много те обичам, Алексис.

— И аз съм привързан към теб, Робърта — отвърна Алексис. Той се наведе и я целуна по меките приканващи устни.

Тъй като вратата беше затворена, никой от тях не чу нито шума от ключа, който се завъртя в ключалката, нито проскърцването на вратата, когато Луси влетя в стаята. За първи път тя не бе придружена от приятелите си, а се бе прибрала сама с такси. Затова и никой не я усети.

Луси беше в отвратително настроение. Този, когото наричаха „барона“, си позволи да прекрачи границите на приятелството. Той се бе опитал да я целуне в колата си и да повдигне полите й. Луси му бе ударила шамар.

„Не се прави на толкова благоразумна, Луси — бе изхленчил той. — Всички знаем, че не обичаш съпруга си. Така че какво лошо има в няколко целувчици?“

„Нямаш право да говориш за чувствата ми към Алексис — разгневено бе отвърнала тя, като от очите й хвърчаха искри. — И какво общо има това с опитите ти да се отнасяш към мен като към… уличница?“

Баронът бе съвсем слисан от реакцията й.

„Боже мой, Луси, не съм имал такова намерение. Слушай, малката, ти флиртуваше с мен, докато танцувахме. Не можеш да го отречеш, нали? Така че не можеш да ме обвиняваш. Наистина си мислех, че ти не би имала нищо против да…“

„Е, добре, сега знаеш, че съм против — сряза го тя. — И тъй като проявяваш интерес към мен, ще ти кажа, че тези неща никак не ми харесват. Не бих те целунала дори и да искам да изневеря на Алексис, което всъщност не желая. Така че остави ме на мира.“

По възможно най-глупав начин баронът се бе опитал да смекчи гнева й. Но когато сложи ръка на рамото й, тя се отскубна, отвори вратата на колата и изхвърча от нея, като побягна по улицата. Преди той да запали колата, тя бе махнала на едно минаващо такси, с което се бе прибрала вкъщи.

В яда си Луси не забеляза, че стаите на долния етаж светеха. Когато отвори вратата и видя Робърта в прегръдките на Алексис, тя онемя от изненада. Те отстъпиха назад, впериха поглед в нея и тогава една мисъл просветна в съзнанието й — значи все пак подозренията й се оправдаха. — Робърта Инман е била любовница на Алексис и явно все още е.

— Робърта тъкмо си тръгваше, Луси — наруши мълчанието Алексис със спокоен тон. — Очевидно си забравила, че тази вечер тя е наша гостенка.

— Много удобно, нали? — саркастично отвърна Луси. — Но, изглежда, съм се прибрала по-рано, отколкото трябва.

— Луси, ние с Алексис просто си пожелавахме „лека нощ“ — намеси се Робърта. — Извинете ме, но трябва да тръгвам.

Тя мина покрай Луси и Алексис отвори входната врата. Таксито на Луси бе завило на края на улицата и сега се връщаше обратно. Алексис го извика и помогна на Робърта да се качи в него.

— Не е лошо, ако Луси малко поревнува — обади се Робърта и се усмихна. — Добре би било да не й обясняваш нищо.

Луси обаче искаше проблемът да се реши веднъж завинаги. Когато Алексис влезе в стаята, тя стоеше с гръб към камината, решена на всяка цена да си изясни нещата.

— Дължиш ми обяснение, Алексис — сухо каза тя, а страните й се зачервиха от гняв.

Алексис с бавни стъпки се приближи към масата и си наля малко бренди. Седна на стола и хладнокръвно погледна Луси.

— Мисля, че ти ми дължиш обяснение — рече той. — Забравила си да предупредиш готвачката, че Робърта ще дойде на вечеря, а това е проява на доста лошо възпитание. Ти самата пренебрегваш факта, че се прибираш толкова късно… И въпреки това имаш дързостта да ме караш да отговарям за своето поведение.

— Напразно се опитваш да ми внушиш, че аз трябва да се чувствам виновна — извика Луси. — Наистина забравих за Робърта и това беше крайно невъзпитано от моя страна, за което съжалявам. А що се отнася до това къде съм била, аз съм изненадана, че си толкова заинтересуван, Алексис. Но щом искаш да знаеш, ще ти кажа — ходих с приятелите си в Емпайър Тиътър и гледах „Танцуващата кукла“, след това вечеряхме в „Савой“ и на път за дома на Монтфервие-Фоулкс, където щяхме да послушаме някои нови плочи, един от компанията се опита да се люби с мен. Зашлевих го през лицето, извиках такси и се прибрах тук. А сега би ли ми обяснил как ти прекара вечерта?

Алексис за миг се стъписа. Винаги се бе старал да не разпитва Луси и да не се интересува от нейните забавления, дори това да включва и сексуални преживявания. И все пак, дълбоко в сърцето си, той беше доволен, че Луси не насърчава мъжете.

Тя пристъпи към него, погледът й гореше.

— Предполагам, че се срамуваш да признаеш, че Робърта е все още твоя любовница, дори и след като си се оженил за мен. Мисля, че трябваше да проявиш повече смелост и да ми кажеш, че имаш връзка с нея и не се нуждаеш от моето тяло. Поне тогава бих разбрала защо не желаеш да бъдеш с мен.

Алексис скочи и застана срещу нея.

— Това не е вярно, Луси. Аз наистина те желая… и то много.

— Тогава защо не се любиш с мен? — погледна го ядосано Луси. — Винаги съм била готова за това. Какво има тази жена, което аз нямам? Това искам да знам. Аз съм по-млада, по-красива и въобще не си личи, че съм раждала. Защо предпочиташ нейното тяло пред моето?

— Не си права, Луси — тихо възрази Алексис и седна отново на стола си, а в погледа му се четеше отчаяние. Как би могъл да обясни на жена си, че за него не е важно тялото.

Луси го гледаше разярено. Мислеше си, че не чувствата й бе наранил той, а гордостта й. Тя не би имала нищо против Алексис да избере любовницата си пред нея, но само в случай, че самата тя му отказва да се люби с него. Тогава тя би проявила повече разбиране, но това, че той предпочиташе Робърта пред нея, бе недопустимо.

Бавно, с добре изработен маниер Луси започна да се съблича, въпреки глухите протести на Алексис. Роклята, фустата, корсажът, чорапите… всичките атрибути на тоалета й оставаха там, където тя ги захвърляше. Когато остана съвсем гола, тя се извърна към Алексис.

— Няма ли да ме погледнеш, Алексис — попита тя. Тонът й не беше вече гневен, а ласкав и подканващ. — Нима си толкова очарован от онази възрастна жена, Робърта Инман, че нямаш желание да бъдеш с мен?

Алексис се наведе и грабна първата дреха, която му попадна.

— Облечи се, Луси — заповяда той, като й подаде дрехата. — Веднага.

— О, значи моята голота те смущава — отвърна Луси и сви рамене. Тя нахлузи презглава фустата, която предизвикателно очерта заострените й гърди и след това се спусна до нежната извивка на бедрата й. Косата й се бе разпиляла по раменете. Луси се засмя и започна да танцува пред Алексис.

— Никога не си ме виждал да танцувам, нали? — попита тя. — Мога да играя канкан. Той беше на мода в Париж в годините, когато живях там. Този танц направо подлудява мъжете. — Докато си тананикаше мелодията, тя завъртя крака си и го вдигна високо във въздуха. Тъкмо щеше да направи същото и с другия си крак, когато Алексис отново скочи от стола си. Този път той я сграбчи за ръцете и силно я стисна.

— Стига, Луси — заповяда той е тих, но категоричен тон. — Спри, за Бога.

Луси много добре знаеше за въздействието си върху Алексис, впери поглед в пребледнялото му лице, а очите й примамливо се усмихваха. За момент Алексис се почувства напълно безпомощен, осъзнал, че волята му не е достатъчно силна, за да устои на добре преценените опити на Луси да го съблазни. Тялото й беше топло и примамливо, когато тя се притисна в него.

Алексис простена, зарови лице в косите й и страстно я прегърна. Усещаше пръстите й, които разкопчаваха ризата му и нежния им допир до тялото му. Тя мъркаше нежно някакви неразбрани думи, той я вдигна на ръце и я занесе на канапето.

Но щом се наведе над нея и тя яростно го придърпа към себе си, Алексис забеляза решителността, която излъчваше погледът й.

— Сега ще видим кой е по-добър в леглото — Робърта или аз. След като го направим, Алексис, ти ще се чудиш защо изобщо си се захванал с нея.

Алексис бавно се изправи и отпусна ръце. Погледна към съвършеното тяло на жена си, което го примамваше да вкуси от удоволствието.

— Няма да „го направим“, както ти се изрази, Луси. Ако това ще те успокои, ще ти кажа, че няма нужда „да го правим“, за да се убеждавам, че твоето тяло може да ме направи далеч по-щастлив от тялото на Робърта. Обичам те и знам, че не мога да очаквам да ме разбереш, но усещам, че ти не ме желаеш, защото ме обичаш, а защото искаш да се самодокажеш. Ти си моя съпруга, Луси, и аз не мога да се отнасям към теб като към уличница, която иска да докаже, че е най-добрата в леглото.

Той разбра от озадаченото изражение на Луси, че това обяснение бе непонятно за нея. Тя изглеждаше смутена, ядосана, разочарована и — Алексис почти се усмихна на тази ирония — обидена.

Страстта бе напуснала тялото му и единственото, което изпитваше, бе мъка и дълбоко съжаление не само към себе си, но и към Луси. С тъга си помисли, че пропастта помежду им ставаше все по-голяма. Бяха женени от две години, а сякаш много по-малко неща ги свързваха сега, отколкото по време на медения им месец. Луси си имаше свои приятели и свой собствен начин на живот, а на него му оставаха работата и приятелството му с Робърта. Единственото, което ги свързваше, бе малката Тео, общият дом и прислугата.

— Лягай си, Луси — тъжно каза той. — Късно е и двамата сме твърде уморени.

Луси мълчаливо проследи с поглед Алексис, докато той бавно излезе от стаята. Чувстваше се смазана, унизена и доста объркана. Не беше честно от страна на Алексис така да я отхвърли. Той не приемаше нейните условия от сделката и това я караше да се чувства длъжна… и несигурна. Ако Алексис не я искаше, тогава някой ден той можеше да се отърве от нея, както направи Морис. Алексис можеше да я напусне, както мама бе напуснала съпруга си. А ако болнавият Ангъс Инман скоро умре, Алексис би могъл да я замени с Робърта.

Часовникът удари и звукът отекна в огромната празна стая. Луси бавно се изправи и започна да прибира разпилените си дрехи.

Мислеше си, че целият ден бе ужасен за нея. Хората винаги ти носят разочарование, щом се сближиш повече с тях. Робърта, която уж й бе приятелка, я бе измамила, нещо, което Ивет никога не би направила. А после Алексис я бе накарал да почувства, че тя не е подходяща за негова съпруга и че е трябвало да си остане в публичния дом, където й е мястото. Той я бе отхвърлил по жесток и безмилостен начин.

На Луси не й минаваше през ум, че не Алексис я е унижил, а тя самата е била научена да се унижава. В публичния дом нямаше място за любов. Там жената се ценеше по способността й да задоволи колкото се може по-добре плътските желания на мъжа. Мадам им бе казвала, че любовта е сантиментална глупост, която носи само бедност и мъка. Алексис нямаше право да я обвинява, че тя не може да го дари с любов, каквато той изпитваше към нея. Тя отдавна би го направила, ако познаваше чувството, което го тормозеше. Тя го харесваше, уважаваше и му се възхищаваше. Беше му благодарна. Радваше се, че е негова съпруга и искаше всячески да му угоди. Какво още би могла да му даде тя, за да не я отхвърля повече? Негодуванието й срещу несправедливостта в живота отстъпи място на отчаянието и безпомощността. Луси отвори вратата на спалнята си и каза на прислужницата, че сама ще си легне. Гордостта й бе така дълбоко наранена, че не искаше да позволява на Поли да стане свидетел на сълзите й.

Уилоу остави писмото от Джеймс Макгил и погледна към Тоби, който седеше от другата страна на масата.

— Джеймс се тревожи, че Доди може и да не износи бебето. Докторът им се съмнявал, че тя ще може да задържи плода девет месеца.

— Кога трябва да роди? — попита Тоби и остави настрана вестник „Таймс“.

— Чак през ноември. Бих искала да й пиша и да й предложа да ни погостува — замислено рече Уилоу. — Би могла да се настани тук веднага, заедно със Зандра и с Вайълет, а Джеймс може да дойде, когато наближи времето за раждане. Пейшънс ще се грижи за Зандра, дори мисля, че това ще й достави удоволствие.

— Както прецениш, скъпа — рече Тоби, а мислите му бяха все още заети с новините, които прочете във вестника. Той реши да не уведомява жена си за тях, за да не я притесни още повече, а и все още нямаше нищо тревожно, поне по начина, по който бяха представени събитията.

Ерцхерцог Франсис Фердинанд и съпругата му, херцогиня Хохенберг, са били убити в столицата на Босна, Сараево, на двадесет и осми юни. Наследникът на трона, на Австро-Унгарската империя е бил застрелян от някакъв славянин фанатик и сега според вестника Австрия обвинява Сърбия, че е замесена в престъплението.

Тоби въздъхна. Напоследък положението на Балканите се влошаваше, особено с кризата в Босна и Херцеговина, както и с прочутата афера Агадир. Всички се надяваха, че тази сложна ситуация най-после ще се разреши, но при последното си посещение в Рошфорд Алексис бе изразил своето съмнение относно благополучния изход от този заплетен и опасен лабиринт. Тоби не знаеше с какво точно се занимаваше Алексис във Външно министерство, но беше убеден, че работата му включва и положението на Балканите. Той произхождаше от знатен хърватски род, говореше отлично сърбо-хърватски, немски и унгарски и безспорно имаше родственици в балканските държави.

Алексис му бе казвал, че майка му по баща е графиня Зрински и нейното семейство е известно със съпротивата си срещу династията на Хабсбургите. Според него славяните са настроени против германците и унгарците и след заговора за сваляне на проунгарското правителство в Хърватско през 1880 година, родителите му, граф и графиня Земски, са решили да се установят със семейството си в Англия.

Алексис бе намекнал, че положението може да стане много сериозно и Тоби уважаваше мнението му. Той с интерес наблюдаваше ситуацията на Балканите и когато Луси и Алексис дойдоха на гости в един горещ летен ден, Тоби обсъди надълго и нашироко последните новини със зет си.

— Страхувам се, че конфликтът на Балканите дава все по-широко отражение в Европа — призна Алексис, след като на двадесет и пети юли Виена бе дала ултиматум на Белград Сърбия да се откаже от независимостта си. — Сега Русия се мобилизира да защити Сърбия и славянските малцинства в Австро-Унгарската империя. Подозирам, че Германия ще предупреди Русия и нейния съюзник, Франция, да стоят настрана.

Прогнозите на Алексис се оправдаха. Сърбия реши да не се предава и Австрия обяви война. На тридесети юли Белград, столицата на Сърбия, бе бомбардирана.

Вече нямаше как Уилоу да не научи за опасността от война и когато в събота, на първи август, Алексис и Луси пристигнаха в Рошфорд, разговорът неизбежно премина към темата за войната. По време на вечерята Алексис го потърсиха по телефона. Когато влезе отново в стаята, омърлушен и навъсен, той им каза, че Германия е обявила война на Русия.

— Съжалявам, но се налага да се върна в Лондон — обърна се той към Уилоу и Тоби. — Парламентът се събира в понеделник и дотогава аз трябва да свърша доста работа.

Очите на Оливър блестяха от вълнение.

— Мислиш ли, че съществува някаква възможност и ние да бъдем въвлечени в нея? — попита той.

Забелязал тревогата в погледа на Уилоу, Алексис спокойно отвърна:

— Надявам се, че не. Всички са против войната, Оливър — хората, политиците, кралят.

Но на другия ден британската флота бе мобилизирана и най-високопоставеният военен чиновник от адмиралтейството докладва на краля, че са в бойна готовност. В понеделник Германия поиска да й се осигури свободно преминаване на войските през неутрална Белгия и настроението на британците рязко се промени. Във вторник, трети август, немските войски прекосиха границата близо до Лиеж, като нарушиха неутралитета на Белгия. Великобритания отправи ултиматум към Германия, в който се казваше, че ще обяви война на Германия, ако тя не изтегли войските си от белгийска земя. Лойд Джордж и Аскуит стояха до среднощ в очакване на отговор, който така и не дойде и на четвърти август Великобритания се включи във войната.

Алексис се обади по телефона в Рошфорд, за да съобщи новината и нареди на сънливия Датън веднага да събуди Тоби.

— Докато не настъпи утрото, не казвай на никого — посъветва го Алексис — но реших, че ти трябва да знаеш. Пред двореца вече има тълпа от народ, която радостно и възбудено вика и поздравява, сякаш празнува някаква добра новина. Кажи на Луси, че трябва да остане в Рошфорд, заедно с Тео и с Мередит, докато аз реша, че могат да се върнат в Лондон.

Когато Тоби отвори „Таймс“, на първа страница с големи черни букви бе написано, че Великобритания е във война.

Той погледна към пребледнялата Уилоу и се опита да я успокои:

— Не се тревожи, скъпа. Войната ще свърши още преди Оливър да е достатъчно голям, за да участва в нея.

В този момент Тоби, както и другите хора по света, най-искрено вярваше, че тази жестока, безумна война ще бъде кратка.

Глава петнадесета
Август — декември 1914 година

В началото сякаш войната вървеше към добър край. Лиеж успешно се защитаваше срещу яростните атаки на германците и белгийският народ бе оптимистично настроен; още повече, че френската и британската армии щяха всеки момент да пристигнат. Но на седемнадесети август белгийската армия взе да отстъпва и имаше вероятност германците скоро да влязат в Брюксел. Носеха се слухове за зверствата на германците — изгорени села, убити мъже и жени, осквернени църкви, масови кланета, пияни войници изнасилваха жени и малтретираха жертвите си.

Белгийският крал обяви Брюксел за незащитен град, за да се избегне безмисленото проливане на кръв. Знамената бяха свалени, кепенците — спуснати и ранените се присъединяваха към тълпите от бежанци, които се бяха устремили към града, за да се спасят от напредващата вражеска армия.

На двадесети август двадесет хиляди германци нахлуха в Брюксел, последвани на другия ден от нарастващия брой изтощени войници, заедно с ранените.

Междувременно британският експедиционен корпус воюваше рамо до рамо с французите близо до френско-белгийската граница. През нощта на двадесет и трети август, неделя, и сутринта в понеделник, съюзническите войски се опитаха да спрат немската пехота, но въпреки храбрата им отбрана, загубите бяха ужасяващи. Сред тежко ранените беше и Джордж Барат от Лансерския полк. Докато армията беше принудена да отстъпва, той лежеше в безсъзнание, незабелязан, в една яма от снаряд на бойното поле.

Онези, които оцеляха, продължаваха да се бият храбро, докато отстъпваха към река Марн. Това бяха изтощените войници от Девети лансерски полк, от Осемнадесети хусарски полк, Четвърти драгунски полк, граничарите от Втори уорчестърски и шотландски полк, Мидълсекс и Западен Кент. Германците бяха по петите им и ги притискаха, като непрекъснато стреляха по тях с цел да вземат военнопленници и да накарат храбрите бойци да се предадат.

Тринадесет дни след битката съсипаната съюзническа армия прекоси реката. Париж трябваше да бъде спасен и британската и френската армии трябваше да удържат този нов фронт. Германците бяха прекалено близо до града.

В Париж Пелам Рошфорд се опитваше да убеди Силви да замине за Англия, където ще бъде в безопасност. Както всички свои сънародници, и те бяха ужасени, когато немската армия помете Франция и се насочи към Париж, въпреки усилията на съюзническата армия. Пелам заяви, че иска да се запише в армията. Силви не беше на себе си.

— Нищо не може да ме накара да напусна Франция, когато тази страна е в опасност — рече тя и добави: — Не мога да те оставя сам, Пелам. А що се отнася до записването ти в армията, ти си на четиридесет и три години и си прекалено възрастен за такива авантюри. Остави воюването на по-младите. Ние с теб ще намерим други начини, по които да помогнем на нашите народи.

И двамата разбраха, че вилата им в Епърни е окупирана.

В Брюксел Максимилиян фон Круге също бе решил на всяка цена да си остане там. Той съчувстваше на сънародниците на майка си — французите.

— Знаеш, че не мога да понасям баща си, който е прусак, и се отвращавам и от неговите роднини — каза той на Рупърт. Той съчувстваше и на Рупърт, който категорично отхвърли идеята да се прибере в Англия, където щеше да бъде в безопасност. Те двамата също вярваха, че войната ще свърши бързо и че германците няма да обърнат внимание на невоюващите жители на така наречения неутрален град.

— Освен това — отбеляза Рупърт — бих се чувствал страхливец, ако избягам в Англия, когато в същото време една средна на възраст англичанка е решила да остане тук, без ни най-малко да се притеснява от германската армия, която кръстосва цяла Белгия.

Той имаше предвид една деликатна, с побелели коси дама, която им бе идвала на гости няколко пъти, за да разгледа колекцията им от книги и бе купила един стар медицински справочник. Тя се казваше Едит Кавел, по професия медицинска сестра и като такава ръководеше училище за обучение на медицински сестри в Брюксел.

Именно мис Кавел бе успяла да намери един английски вестник, от който научиха за отстъплението на британските и френски войски. Тази отчайваща новина не промени решението на мис Кавел да остане в Брюксел, където помагаше на ранените от всички народности.

— Няма да се върна вкъщи, докато не ме принудят да го сторя — заяви твърдо тя.

— Ще напуснем Брюксел, когато и тя си тръгне — каза Рупърт на Макс с чувство за хумор. — Ако тя ни посети отново, Макс, ще трябва да я попитам дали знае как да изпратя и да получа писмо от Англия. Бих искал да уведомя Тоби и Уилоу, че сме живи и здрави.

Атмосферата в Рошфорд бе твърде напрегната, особено след като вестниците бяха пълни с новини за отстъпленията на съюзническата армия. Тоби беше купил знаменца и картата на Европа, която закачи на черната дъска от учебната стая и я сложи в хола, за да могат всички от семейството и цялата прислуга да следят движението на фронтовата линия. Това че бойните действия се водеха близо до Париж, бе доста обезпокояващо и сега беше очевидно, че английското знаме поне до Коледа няма да се развява в Берлин.

В местния магазин се появи огромен афиш, на който пишеше „Има място и за вас. Запишете се още днес“, а под тези думи стоеше картина, на която бяха нарисувани британски войници, които тръгваха за Франция. Шофьорът, Бил Лонгхърст вече се бе поддал на този призив и се бе записал в инженерните войски, където се надяваше, че ще бъде полезен с познанията си по механика.

— Мистър Хауърд също се е записал — информира ги той. — Той ще бъде куриер, въпреки че едва ли военните мотори ще бъдат толкова бързи като неговото бугати.

Единственото, което Тоби и Уилоу можаха да направят, бе да одобрят решението на шофьора да изпълни патриотичния си дълг, но прислужницата на Доди, Вайълет, избухна в плач, когато научи за намерението на Лонгхърст. Тя каза на Уилоу, че тя и Бил са си дали обет и въпреки че не бяха сгодени, искаха час по-скоро да се венчаят, щом Бил ще заминава на фронта. Доди и Джеймс дадоха съгласието си и няколко дни преди Бил да замине в „Св. Стефан“ се състоя кратка сватбена церемония.

Сър Джон Барат, Сам Шарпълс, Уилоу и Тоби откликнаха на молбата на правителството да изпратят в армията своите коне. Имаха нужда от коне не само в кавалерията, но и при тегленето на оръдия и на каруци, някои от които се използваха за превозването на ранени.

Тоби се опитваше да успокои Уилоу, като й казваше, че поне Оливър е в безопасност, щом е на училище. Изминаха октомври и ноември. Съюзническата армия бе спряла настъплението на германските войски и се бе установила край Ипър. Но загубите бяха астрономически и германците превишаваха по численост осем пъти съюзниците. В пехотата от четиристотин офицери бяха останали само четиридесет и четири, а след героичната битка срещу настъпващата немска армия от дванадесет хиляди мъже бяха оцелели само две хиляди триста тридесет и шест бойци.

— Това е потресаващо — тъжно възкликна сър Джон пред Уилоу. Той все още нямаше никакви новини от сина си Джордж, за когото категорично не искаше да повярва, че е мъртъв. А сега и Хауърд замина за фронта и се записа в инженерните войски скоро след съобщението, че Джордж е „безследно изчезнал“.

Лейди Барат с усилие прикриваше страховете си, въпреки че насаме пред Уилоу бе споменала, че с ужас посреща всяко почукване на пощальона, който можеше да й донесе телеграма, в която се съобщава за смъртта на Джордж или на Хауърд. Тя бе показала на Уилоу писмо от един от кръщелниците й, служещ в британския експедиционен корпус, в което описваше как по чудо е оцелял, след като целият батальон е бил пометен в Белгия.

„Когато започнахме бойните действия на тридесети август, офицерите бяха двадесет и девет, а войниците — деветстотин — бе писал младият човек — а сега аз съм един от петимата оцелели офицери и загубих сто и петдесет от моите бойци…“

Всяка сряда лейди Барат отваряше приемния салон в Гленфийлд и канеше всички жени, като ги насърчаваше да плетат най-различни дрехи за войниците. Там присъстваха не само приятелките й, но и прислужниците, и всички жени от околността, които плетяха шалове, шапки, ръкавици и чорапи. Към тях се присъединиха дванадесетгодишната й дъщеря Елионор, Джейн и дори единадесетгодишната Алис, а така също и всички жени от прислугата на Рошфорд.

Луси настояваше да се върне в Лондон заедно с Тео. Уилоу бе натъжена от заминаването им, но затова пък се зарадва, когато на тридесети ноември Доди роди момченце. Кръстиха го Джейми и въпреки че семейният доктор бе обезпокоен от малкото тегло на новороденото, бебето бързо започна да расте и укрепва под ласкавите грижи на Пейшънс и Вайълет. Уилоу се радваше на малкия член на семейството и поне временно мислите й не се въртяха около кошмара на войната.

Лондон не бе вече ярко осветен. Страхът от евентуалните атаки на немските цепелини бе принудил правителството да издаде заповед за частично затъмнение. Но животът продължаваше да си тече по обичайния начин, като се изключат силните антигермански настроения, обхванали хората, които дори нападаха магазинери, чиито имена звучаха като немски. Както винаги, лондончани се заливаха от смях на скечовете на комика Хари Тейт, който в „Укрепвайки дома“ осмиваше абсурда на войната. Цели тълпи от хора се скупчваха на съботните матинета на хиподрума, за да гледат Хари Тейт.

Но причината за веселото настроение на двама от присъстващите на спектакъла не беше само прочутият скеч на комика. В един дъждовен ноемврийски ден те седяха на малка маса в една чайна, недалеч от хиподрума, и се усмихваха един на друг с дискретността на непознати. Бяха се срещнали преди половин час, когато господинът, който сега поръчваше чай и за двамата, бе разпилял кутията с бонбони върху скута на събеседничката си.

Мадлен Вилие скришом наблюдаваше този господин. Тя бързо прецени, че и той, като нея, е на около четиридесет и пет години. Беше гладко избръснат, не особено красив, но с приятна външност, дружелюбни сини очи и усмивка, която не слизаше от лицето му. Облечен в безупречния си черен костюм, той имаше и външност, и маниери на истински джентълмен.

— Трябва да ви се представя, скъпа госпожо — каза той, когато униформената сервитьорка сложи пред тях на мраморната масичка чая и сладките. — Казвам се Антъни Блек. За мен ще бъде чест да узная името ви.

Докато й обясняваше, че е писател, жената срещу него си мислеше, че събеседникът й безспорно е учтив, очарователен и проявява интерес към нея. Когато тя му каза, че работи като секретарка, той се пошегува, че едва ли би намерил по-подходящ обект, върху който да изсипе кутията с бонбони.

— Само Бог знае, но вероятно в скоро време ще имам нужда от секретарка, която да печата ръкописите ми, мис Вилие — рече той. Когато си изпиха чая, той покани Мадлен на мюзикхол в някоя от следващите вечери. Бързо бе разбрал, че тя все още е мома.

— Един ерген като мен често се чувства доста самотен и ще ви бъда много благодарен, ако уважите поканата ми — каза й той.

Мадлен се престори, че се колебае, за да не издаде вълнението си и най-накрая прие предложението. Самата тя също бе много самотна. Животът се бе оказал твърде жесток към нея и тя не хранеше никакви светли надежди за бъдещето. Беше на четиридесет и три години и не очакваше, че ще успее да привлече някой мъж, който да се ожени за нея. Преди тя беше красива блондинка с хубав тен, който вече бе станал жълтеникав, и дори и ружът вече не помагаше.

Мислеше си, че е трудно една красива жена, каквато е била тя, да приема с лекота безмилостното търкаляне на годините. Когато беше на двадесет и една години по петите й ходеше Франсис Рошфорд, готов на всичко, за да спечели благоразположението й. Тя можеше да се омъжи за него, но тогава вярваше, че ще успее да постигне много повече, въпреки че беше една млада новозенландка без титла, без пари, само с една възрастна леля до себе си, която трябваше да я въведе в лондонското общество. Но Мадлен така и не получи друго предложение за женитба и когато леля й почина, тя бе принудена да използва оскъдното наследство, за да плати обучението си като секретарка, за да може в бъдеще сама да се издържа.

На тридесет години Мадлен все още бе красива и един депутат, при когото работеше, бе очарован от нея и тя му стана любовница, тъй като той бе вече женен. Твърдеше, че някой ден ще се разведе, но няколко години по-късно й бе признал, че се страхува от скандала, който ще се развихри, ако напусне съпругата си. Това би могло да навреди на политическата му кариера. Мадлен бе осъзнала, че връзката им няма бъдеще и го бе напуснала. Когато наближи четиридесетте, тя реши да се омъжи за първия, който поиска ръката й. Оказа се, че кандидатът бе обеднял майор, но тя прие предложението му, като вярваше, че заплатата му ще бъде достатъчна, за да й осигури някакво скромно съществувание, без да се налага тя да работи. Но майорът бързо й се насити и когато през август войната избухна, той бе изпратен на фронта, като преди това набързо развали годежа им. Мадлен беше разгневена и малко уплашена. Заплатата й бе твърде малка, за да поддържа къщата на леля си. Тя реши, че мистър Антъни Блек може да се окаже добър избор за благополучния изход от нейното трудно положение.

След втората им среща Мадлен бе още по-обнадеждена и смяташе, че съботният следобед на хиподрума наистина ще се окаже нейният щастлив ден. Антъни, както той настояваше тя да се обръща към него, бе подочул, че един благородник на име граф Земски си търси лична секретарка. Антъни не можеше да се сети откъде има тази информация, но настойчиво съветваше Мадлен да се кандидатира за това място.

— Условията на работа ще бъдат далеч по-задоволителни — уверяваше я Антъни, — тъй като ти ще работиш предимно в дома на графа.

Мадлен беше доволна не само от загрижеността на новия си приятел, но и от перспективата за добра работа. Два дни по-късно, в събота сутринта, Мадлен се появи на „Кадоган Гардънс“.

Алексис се изненада, като видя Мадлен. Той не бе обявявал мястото в никоя агенция и беше любопитен да узнае как е разбрала тя, че той има нужда от секретарка. Антъни Блек бе инструктирал Мадлен да не споменава името му.

„Това ще ми навлече куп неприятности — й бе казал той. — Без да искам, научих за вакантното място и никой не знае за това.“

Така че Мадлен бе принудена да обясни на Алексис, че е разбрала за неговите намерения от едни приятели на семейство Ленъкс. Антъни я бе осведомил, че Хилъри Ленъкс работи заедно с Алексис във Външно министерство и Мадлен би могла да намекне, че познава слабо съпругата на Ленъкс, Луиз. Алексис не я разпитва повече, тъй като имаше намерение да й поиска препоръки за работа.

— Не е толкова важно как сте разбрали за секретарското място — каза Алексис и се усмихна. — Ако сте способна в работата си и ако имате добри препоръки, ще бъда много доволен, че толкова бързо съм успял да си намеря секретарка.

Мадлен Вилие напълно отговаряше на представата му за секретарка, от каквато имаше нужда — на средна възраст, опитна и — надяваше се — достатъчно дискретна.

Той я подложи на малък тест и с радост откри, че тя печата на машина бързо и без грешки.

В понеделник сутринта той прегледа препоръките й, които бяха безупречни. Адвокатската фирма, при която Мадлен работеше след като напусна любовника си депутат, изразяваха съжаленията си, че ще я загубят като секретарка, а депутатът, който се страхуваше от предишната си връзка с Мадлен, сипеше само похвални слова за професионалните й качества. Алексис бе помолил Хилъри да провери дали жена му познава лично Мадлен и Луиз бе потвърдила, че мис Вилие някога ги е посещавала в Гленфийлд, макар че напоследък не си спомня да са се срещали. Успокоен, че Мадлен наистина се познава със семейство Барат, Алексис реши да не задава повече въпроси. И когато по негова молба Мадлен му се обади два дни по-късно, той й каза, че е назначена.

„Трябва да благодаря на Антъни — помисли си Мадлен същата вечер. — Той наистина много ми помогна.“

Няколко седмици по-късно Мадлен се опасяваше, че всичко е прекалено хубаво, за да бъде истинско. Тя не бе очаквала, че ще се обвърже емоционално с Антъни, но за нейна изненада откри, че се поддава все повече и повече на ухажванията му. Той се отнасяше към нея с уважение и я обсипваше с любезности по един старомоден начин, който й беше приятен, особено след авантюрата си с майора, който я бе наричал „моето момиче“ и я бе потупвал по задните части, сякаш тя беше расова кобила или любимо куче. Майорът бе пристрастен към туршията от лук и страдаше от лош дъх в устата — или по-скоро Мадлен страдаше от него. Отношенията им бяха лишени от всякаква романтика, докато сега новият й приятел правеше всичко възможно, за да й угоди и изискано я ухажваше.

Мадлен вече не се съмняваше, че той я намира за привлекателна жена. Ако всичко върви добре, той може скоро да помисли за женитба. Мадлен обръщаше все повече внимание на външността си.

Граф Земски я бе уведомил, че тя може да започне работа след Коледа.

„Ще заминем за Кент, където ще прекараме празниците при семейството на жена ми — й бе казал Алексис.

— Ако не ме извикат по спешност, възнамерявам да остана в Рошфорд до Нова година. Така че нека да се уговорим първият ви работен ден да бъде първи януари.“

Мадлен с нищо не издаде шока, който споменаването на Рошфорд предизвика у нея. Бяха минали двадесет години, откакто тя за последен път бе прекрачила прага на имението. Поколеба се за миг дали да не каже на работодателя си за връзката си с неговите роднини. Дъщерята на лейди Рошфорд, графиня Земски, не познаваше Мадлен, но нищо чудно някой от по-старото поколение Рошфорд да я разпознае, ако случайно дойде на гости на „Кадоган Гардънс“; а може и графът да спомене името й пред фамилията.

В крайна сметка Мадлен стигна до заключението да признае, че случайно познава семейство Рошфорд, без да отваря дума за бурната си връзка с Франсис. Когато Антъни разбра, че тя е била в приятелски отношения със семейство Рошфорд, той се впечатли от социалните контакти на Мадлен.

— Ти си с прекалено добро положение в обществото, за да излизаш с такъв като мен — каза той скромно. — Заслужаваш някой по-достоен от мен.

— Благодаря, но се чувствам напълно щастлива с това, което имам — усмихна му се тя. Антъни взе ръката й и с романтичен жест, присъщ на идола на Мадлен, Жералд дьо Морие, я повдигна към устните си.

В Рошфорд Уилоу правеше всичко възможно, за да се приготви за посрещането на още една Коледа, но сърцето й се свиваше от мъка.

— Пелам и Силви ще ми липсват — тъжно каза тя на Тоби. — Филип също няма да се прибере, а мисълта, че Марк е сам в Америка ме ужасява.

Тоби я прегърна и я притисна нежно до себе си.

— Хайде, стига, любов моя, не ти прилича да бъдеш толкова унила — ласкаво рече той. — Престани да гледаш черно на живота и се опитай да откриеш щастието в това, което ни заобикаля. Тук са Доди, Джеймс, Зандра и малкият Джейми — никой от тях не беше с нас миналата година. Утре ще се прибере Оливър, а Луси, Алексис и Тео ще пристигнат на Бъдни вечер.

Уилоу едва се усмихна.

— Разбира се, че си прав. Аз съм само една мрънкаща досадница.

Тя се качи горе, за да види децата. Вайълет слагаше в леглото малкия Джейми, а Пейшънс седеше в учебната стая и наблюдаваше трите момичета. Алис, Елионор Барат и малката Зандра подготвяха пиеска, с която да забавляват възрастните, и бяха убедили Пейшънс да ушие костюмите им.

Децата наобиколиха Уилоу с радостни викове. Тя впери поглед в дъщерята на Доди. Зандра се развиваше като изключително интересно дете. Вчера следобед тя бе помолила Уилоу да й почете и когато се разположиха удобно на канапето, Зандра започна да цитира пасажи от Библията, които бе запомнила наизуст, и то с тон, присъщ на възрастните. От време на време тя спираше и се обръщаше към Уилоу:

„Сега разбираш какво ти говоря, нали, лельо?“ или „Знаеш кой е Исус, нали? Добро момиче си ти, лельо.“

На Уилоу й беше забавно и тя едва се сдържа да не се разсмее пред малкото момиче. Зандра беше артистична натура и много енергична. Уилоу си мислеше, че Доди много лесно би могла да я разглези. Доди бе преживяла един труден период в живота си, когато бе изгубила всякаква надежда, че ще се омъжи и едва ли някога е очаквала, че въпреки болестта си ще роди здраво дете. Сигурно като е гледала как Зандра расте, си е спомняла за собственото си безрадостно детство, което е прекарала прикована в инвалидната количка.

Малката двегодишна Тео беше доста по-дисциплинирано дете. Тъй като нейната бавачка правеше всичко вместо нея, тя не бе толкова изобретателна и независима, въпреки че по природа беше добра и се радваше, когато някой й обърнеше внимание.

Уилоу излезе от учебната стая и отвори вратата на спалнята, където в креватчето си Тео бе потънала в следобедния си сън. До нея в кошчето спеше Джейми. Уилоу въздъхна и затвори вратата. Толкова се надяваше, че Луси и Алексис ще имат второ бебе. Алексис сигурно искаше син. Уилоу не беше убедена, че отношенията между Луси и Алексис са наред. Видимо всичко изглеждаше много добре. Алексис бе винаги нежен и внимателен към жена си и все пак Уилоу усещаше, че в отношенията им липсва онази близост, която бе типична за Доди и Джеймс или пък за нея и Тоби. Но тя така и не се сближи достатъчно с Луси, както преди се бе надявала, че ще стане. Уилоу се опитваше да не издава разочарованието си и само Тоби беше наясно с истинските й чувства.

— Нека поне да сме доволни, че Луси се е приспособила толкова бързо към новия си начин на живот — успокояваше я той. — Трябва да се благодарим на Бога, че никой не подозира за миналото й и че навсякъде приемат Тео като дете на Алексис.

— По-скоро трябва да благодарим на Алексис, отколкото на Бога — отвърна Уилоу с ирония.

Коледа премина, както винаги, с обичайната служба в „Св. Стефан“ и с пищен обяд. Този път Алексис зае мястото на Пелам, облече червената мантия на дядо Коледа и раздаде подаръците, които бяха оставени под елхата. След чая те отново се впуснаха в най-различни игри и децата изиграха пиеската си, на която бяха поканени дори и прислужниците.

На втория ден на Коледа Оливър, Тоби и Алексис отидоха на лов в имението на сър Джон. Хенри веднага информира Оливър, че на Коледа немски самолет е пуснал една бомба над Дувър, а един хидроплан е бомбардирал Темза.

— Трябва да кажа на Алексис — развълнувано каза Оливър. — Сега вече той може да се запише в Кралските военновъздушни сили и да бомбардира германците. Обзалагам се, че те нямат пилот като него.

Веднага щом се прибра вкъщи, той се втурна при Луси, за да й каже новината.

— Много бих искал да съм достатъчно възрастен, за да ме вземат и мен като пилот — обясняваше той на Луси. — Ако имам късмет войната да продължи повече време, заедно с Марк и Хенри ще можем да вземем участие в нея. Луси, не ти ли се иска да бъдеш млад мъж?

— Не — сряза го Луси.

За първи път в живота си тя бе ядосана на Оливър и неговият начин на мислене й бе съвсем чужд. Луси не разбираше защо хората говореха за войната като за нещо благородно, славно, неизбежно; защо хората не могат просто да обсъдят различията в мненията си и да решат проблемите си, без да се убиват. Тя искаше войната да свърши час по-скоро, за да не може Оливър да се включи в нея и да „изчезне безследно“ като горкия Джордж Барат. Но най-много я беше яд на мисълта, която брат й се опитваше да й внуши — че Алексис е опитен пилот и биха могли много бързо да го мобилизират и той ще трябва да се изправи пред ужасите на войната… да участва в битки, които се водят във въздуха и са не по-малко опасни.

Глава шестнадесета
Януари — март 1915 година

Германецът фон Кревал бе станал комендант на Брюксел, който беше извън контрола на белгийците. Генерал фон Бисинг, с когото Рупърт и Макс отдавна се познаваха, бе назначен за комендант на цялата страна.

— Изглежда, извадихме късмет — зарадва се Макс. — Можем винаги да се обърнем към него за помощ, ако изпаднем в беда.

Беше издаден указ, според който всички чужденци в Белгия, чиито държави са във война с Германия, трябва да се явят в комендантството, за да бъдат регистрирани и да получат карта за самоличност, върху която да има залепена снимка. Всички стопани бяха длъжни да уведомят властите в случай, че семейството им се увеличи. Това беше безрезултатен ход от страна на германците и опит да се надхитрят огромният брой хора, които укриваха в домовете си войници от съюзническата армия.

До момента Рупърт и Макс бяха устояли на молбите на белгийските граждани, които знаеха, че Рупърт е англичанин и водеха в дома им войници от съюзническата армия. Макс и Рупърт пренасочваха бегълците към Едит Кавел, която, както им бе известно, укриваше голям брой ранени в клиниката си. Тази жена не се подчини на заповедта на германците, според която всички медицински сестри англичанки трябваше веднага да се върнат в Англия. Пренебрегвайки тази заповед, Едит и няколкото медицински сестри, които останаха с нея в Брюксел, продължиха да оказват помощ на войниците от съюзническата и от немската армия, както и на белгийските цивилни граждани. Храбра и решителна, Едит Кавел бе намерила начин ранените от съюзническите войски да получат карти за самоличност и непрекъснато наемаше хора, които да ги заведат до холандската граница.

Рупърт и Макс се възхищаваха на смелостта й и няколко дни след Коледа решиха да й предложат помощта си. Макс имаше камера „Кодак“ и много ленти, които бе приготвил, за да направи необходимите снимки за фалшивите карти за самоличност.

Сестра Кавел се зарадва на предложението им. Домът на Макс и Рупърт непрекъснато се посещаваше от много хора, които искаха да разгледат колекцията им от книги. Така че, ако германците забележат цивилно облечените войници, които щяха да влизат или да излизат от къщата, те едва ли биха заподозрели нещо.

Въпреки това работата беше опасна, особено след като спасителният маршрут, измислен от сестра Кавел, бе станал широко известен и все повече войници от съюзническите войски намираха начин да дойдат в Брюксел. От провинцията пристигаха мъже, които селяните бяха укривали в хамбари и на тавани. Лекари, свещеници, монахини, една принцеса, дори един игумен — всички изпращаха войниците, които са се укривали в Брюксел с надеждата, че сестра Кавел ще им помогне да избягат и да се спасят.

Рупърт стоеше и докато гледаше как Макс промива снимките в тъмната стая, замислено рече:

— Знаеш ли, Макс, мис Кавел беше права, когато онази вечер каза, че е безсмислено да вършиш някоя работа, в която не влагаш цялото си сърце. Щом й заговорих за опасността да бъдем арестувани, тя се обърна към мен с думите: „Дали ще успеем да направим малко или много, все ще понесем наказанието си, затова нека да спасим колкото се може повече от тези нещастници.“ На тавана има място да скрием няколко войници и мисля, че трябва да го направим.

— Както искаш, Рупърт — отвърна Макс, докато обработваше негативите. — Ако ти не се страхуваш и мен няма да ме е страх.

— Аз съм повече от уплашен, Макс — рече Рупърт и се усмихна тъжно. — Всъщност аз съм един малодушен страхливец във всичко, което правя. Като дете се боях от тъмното, боях се от баба си, от това да не би да ме тормозят в училище. Аз непрекъснато живеех в страх. Предполагам, че в известен смисъл съм добре запознат и съм свикнал с това чувство.

— Няма смисъл да си търсим сами белята — тихо рече Макс. — Ако положението се влоши, за теб като англичанин ще бъде по-опасно, отколкото за мен.

Рупърт сви рамене.

— Мис Кавел е права — трябва да спасим колкото се може повече хора — категорично заяви Рупърт.

Петимата белгийци, наети като прислужници от Макс и Рупърт, бяха изключително предани и спокойно можеха да се доверят на тях.

Основният проблем с укриването на бегълците беше храната, която трябва да им се осигури. Обикновено Белгия внасяше четири пети от зърнените си храни, но сега, когато Антверпен беше в ръцете на германците, морските пътища бяха отрязани. Неприбраната реколта от миналата година бе изгнила по нивите. В Брюксел се изсипваха бежанци от областите, където се водеха бойни действия. Населението на столицата рязко се бе увеличило и недостигът на храна бе достигнал застрашаващи размери.

Имаше обществена кухня, където раздаваха супа и малко хляб на бедните и безработните, но населението се сдобиваше с нещата от първа необходимост главно благодарение на щедростта на американците. Макс и Рупърт бяха принудени все по-често да теглят от стопяващите се спестявания. Рупърт вече не получаваше от Англия редовните суми от лихвата върху капитала, който бе получил от дядо си на тридесетия си рожден ден. И най-накрая взеха да продават някои от книгите си на германските офицери. Налагаше се да вземат предпазни мерки, за да са сигурни, че германските им клиенти няма да се натъкнат на някой от бегълците, които идваха да се снимат в дома им.

Бяха избрали опасен път, но Рупърт твърдо бе решил да помогне на страната си срещу германците.

Силви бе много изненадана, когато разбра, че все пак Пелам изпълни намерението си да предложи услугите си в армията. Но полковникът, с когото се срещна в Париж, не можа да му обещае нищо друго освен някоя канцеларска работа, което никак не се нравеше на Пелам.

Двамата със Силви тревожно слушаха новините през септември и октомври, но Пелам подозираше, че официалните комюникета далеч не отразяват цялата истина. През ноември обаче нямаше никакво съмнение, че германците се придвижваха на изток. Въпреки че беше трудно да се преценят точно загубите от вражеските бомбардировки над катедралата, Париж беше шокиран от този акт на вандалщина.

Силви предложи да отидат с колата до Епърни, защото бе загрижена за красивите и ценни антики, които се намираха във вилата. Ако знаеше какво ще завари там, Пелам вероятно нямаше да се съгласи да ходят в Епърни. Пътуването им беше дълго и изморително заради струпването на войските, които трябваше да се придвижат в друга посока. Най-сетне те свиха по алеята за коли, която водеше към вилата. Къщата не беше разрушена, но по стените личаха следи от куршуми. Всички прозорци бяха изпочупени, а лехите — прегазени от коне и машини. Когато влязоха вътре, гледката беше отчайваща. Всичко бе съсипано — прашно, мръсно и изпочупено. Красивите килими бяха покрити с кал и по тях се търкаляха празни бутилки от шампанско. Ценните картини и произведения на изкуството липсваха.

На горния етаж стаите бяха в още по-окаяно състояние. Завивките и чаршафите бяха целите на петна. Явно войниците бяха лягали направо с мръсните си дрехи.

След като се посъвзеха от първоначалния си шок, Силви и Пелам решиха да не се връщат в Париж. От съседната ферма се появиха старите прислужници на Силви, включително и готвачката Мари, които се бяха укривали там по време на германското нашествие.

През следващите няколко седмици, с помощта на Мари и стария градинар, Пелам и Силви се заеха да въведат ред в къщата и да сложат край на този хаос.

Пелам отново мислеше как да се включи във войната. Една вечер, докато обсъждаха с местния свещеник битките, които се водеха, той разбра, че от другата страна на фронтовата линия един абат укрива няколко войници от съюзническата армия. Веднага бе озарен от идеята да прекоси с колата си вражеските позиции, да намери абата и да прибере ранените войници. Пелам не посмя да пътува, когато имаше пълнолуние, защото колата му бе черна и лесно можеше да стане мишена за немските пушки. Не биваше да кара и след проливен дъжд, защото можеше да затъне в разкаляните селски пътища. Независимо от всички трудности той успя да прекара над дванадесет ранени войници, които благодарение на него бяха вече в безопасност.

Силви не се осмели да пише на Уилоу за подвизите на мъжа си. Страхуваше се да не би писмото да попадне в ръцете на врага и тогава животът му щеше да бъде в опасност. Самият Пелам си признаваше, че е безнадеждно уязвим, ако му подготвят засада. Най-голямото преимущество беше, че германците не очакваха някой да премине през техния лагер. Опасността се криеше най-вече в прекосяването на самата река. Мостовете бяха охранявани и Пелам бе убедил двама от местните жители да направят огромен дървен сал. Въпреки че бяха възрастни, двамата мъже превозваха Пелам през реката по всяко време.

Силви се съмняваше, че писмото й ще стигне до Рошфорд, но въпреки това тя с подробности описа на Уилоу опустошението на красивата си вила и необикновения живот, който двамата с Пелам водеха. Тя съвсем леко намекна за включването на Пелам във войната, като обясни, че той не е загубил патриотизма си и го проявява по свой собствен неповторим начин. Уилоу бе озадачена от тези няколко изречения и като се обърна към Тоби рече:

— Сигурна съм, че Пелам е замесен в нещо. Ще помоля Алексис да им се обади, когато отиде пак в Париж. Може би той ще разбере нещо повече за Пелам.

След Коледа, Алексис бе ходил два пъти в чужбина, но само по за една седмица. Луси подпита новата му секретарка, мис Вилие, дали знае с какво точно се занимава Алексис. Но Мадлен се оказа също толкова неосведомена, колкото и Луси.

— Аз само печатам обичайните писма и документи на съпруга ви — обясни тя. — Той си има секретарка във Външно министерство, която е запозната с другата му работа.

Луси се радваше на присъствието на тази жена в къщата. Тъй като кабинетът на Алексис си остана свещено и недосегаемо място, Мадлен работеше в една от стаите. Бомбардировките над Лондон бяха спрели, но през януари един цепелин пусна няколко бомби над крайбрежието на Норфок и Алексис беше убеден, че ще има и други нападения над столицата. Искаше му се Луси да си остане в Рошфорд, но тъй като Оливър се бе върнал в училището, Луси настоя да се прибере в Лондон. В Рошфорд тя щеше да бъде само в компанията на малките момичета, на майка си и на чичо Тоби. Тук, в Лондон, Луси се срещаше с Хилда Шарпълс и многобройните им приятели и сега, когато Алексис често отсъстваше от къщи, Луси посвещаваше голяма част от времето си на забавления. Но тя не винаги можеше да излиза и прекарваше по някой друг час като бъбреше със секретарката на Алексис.

Мадлен не говореше за онзи период в живота си, когато е имала връзка с Франсис, въпреки че Луси изгаряше от любопитство да научи повече за семейство Рошфорд в онези дни и особено за прабаба си. Но Мадлен не се поддаваше на хитрите й атаки и предпочиташе да говори за „приятеля си“, както тя наричаше възрастния мъж, който всяка вечер идваше с колата да я прибира от работа.

На Луси й беше забавно да гледа как тази жена с посребрени коси се държи като срамежлива девойка, която постепенно изоставя ролята си на секретарка в присъствието на Луси и започва да й се доверява. Мистър Блек й бил изпратил букет червени рози за рождения й ден; държал й ръката в киното; дори написал стихотворение, което й посветил. Очевидно Мадлен очакваше предложение за женитба и с известно съжаление Луси се надяваше, че Мадлен ще получи своя мистър Блек, ако този сантиментален мъж се окаже наистина по вкуса на Мадлен.

Но не беше писано надеждите на Мадлен скоро да се изпълнят.

След малка интимна вечеря в един италиански ресторант в Челси, Антъни Блек й довери, че е получил отчайваща новина.

— Става въпрос за книгата ми — тъжно рече той. — Току-що получих ръкописа си обратно, изпратен от моя издател. Изглежда, че войната е оказала влияние върху политиката на издателството и издателят ме уведомява, че сюжетът вече не е подходящ…

И с тежка въздишка, която Мадлен по-късно представи на Луси като „стон от разкъсано от мъка сърце“, Антъни пресече опитите й да му съчувства.

— Не толкова, че съм се провалил като писател, въпреки че естествено гордостта ми е засегната — започна да обяснява той, — колкото неприятният проблем с парите. Вероятно сега е моментът да ти призная, скъпа моя — добави той с топъл и нежен глас, — но аз не съм богат човек. Хранех надежди, че с тази книга… че като получа парите… ти и аз. — Гласът му изведнъж секна и той я погледна отчаяно. — Аз не печеля достатъчно, за да осигуря съществуванието и на двама ни.

Сърцето й се сви. На Мадлен въобще не й беше минавала такава мисъл през ума. Тя бе предполагала, че Антъни е добре обезпечен. Ех, ако бе разбрала истината по-рано… Но сега е твърде късно. За първи път в живота си Мадлен бе наистина влюбена и парите бяха на втори план.

Тя се наведе през масата и взе ръката му.

— Ще се справим някак — успокои го тя. — Знаеш, че къщата на леля ми е моя собственост. Бих могла да работя, докато ти напишеш друга книга. Ние…

— Не, скъпо мое сладко момиче — в гласа му се долавяше и съжаление, и нежност. — Знаеш какво изпитвам към теб, Мадлен. Нямам право да ти го кажа, но не мога да скрия чувствата си. Помисли си как бих се чувствал, неспособен да издържам собствената си съпруга. Да живея в нейната къща и, не дай Боже, да харча нейните пари. Не, Мадлен, не съм съгласен. Това е непочтено. Първо, трябва да докажа себе си. Мога и ще напиша друга книга. Ако ти ме насърчаваш, знам, че ще успея да я напиша. Това означава, че ще трябва да почакаме още, докато се оженим, но нямаме друг избор. Трябва да се примирим.

Мадлен мълчеше. Въпреки горчивия хап, който трябваше да преглътне, не всичко бе изгубено. Ако той напише друга книга…

Тя от все сърце се съгласи да му вдъхва кураж и да го подкрепя.

На другия ден Мадлен сподели с Луси, че до известна степен се чувства по-спокойна, че е разбрала истината и че са стигнали с Антъни до някакво споразумение.

— И разбира се — допълни тя, — няма да се наложи съпругът ви да търси нова секретарка.

Алексис се завърна вкъщи на четиринадесети март за двадесет и първия рожден ден на Луси. Бяха говорили преди да устроят голям прием в чест на пълнолетието й, но след това отхвърлиха тази идея и решиха да празнуват в тесен семеен кръг. Алексис бе купил билети за балетен спектакъл и същата вечер Тоби и Уилоу пристигнаха от Рошфорд.

Уилоу сподели с Луси, че е получила писмо от Марк, който живееше в Америка.

— Връща се вкъщи — заяви тя, като хапеше устните си. — Предполагам, че не бива да му се сърдя за това, че напуска работата си. Марк е едва на осемнадесет години и естествено, че ще иска да се запише в армията. Но как бих могла да се радвам на това, Луси, въпреки че искам да го видя.

Луси погледна майка си с нескрито любопитство.

— Ти си много привързана към него, нали, мамо? — попита тя. — Ти приемаш Марк, Филип и Джейн като свои деца, нали?

Изражението на Уилоу се промени и тя се усмихна.

— Може би, защото любовта поражда любов. Мисля, че тези три деца гледат на мен като на майка и аз не искам да ги разочаровам.

Уилоу нито за миг не съжаляваше, че ги бе осиновила в онзи летен ден преди около четири години. Понякога, щом зърнеше червеникаво-златистата коса на Джейн или Филип, тя си спомняше за Джорджина Грей, но някак странно този спомен не можеше вече да я нарани.

— Обичам ги много, Луси — призна тя.

Мислите на Луси се съсредоточиха върху думата любов, дума, която и мама, и Алексис използваха много често. И двамата претендираха, че я обичат, но Луси бе убедена, че любимецът на мама е Оливър, а що се отнася до Алексис, тя се съмняваше, че е единствената жена, в която той бе влюбен. Луси смяташе, че той продължава да се среща редовно с Робърта, макар да нямаше явни доказателства за това. Робърта със сигурност все още бе негова любовница. Преди няколко дни Алексис й бе споменал, че старият граф е на смъртно легло. Може би не след дълго Робърта щеше да остане вдовица и нищо чудно да си потърси друг съпруг, а и тя бе все още забележително красива жена.

Луси се обърна към Уилоу и я попита:

— Възможно ли е един мъж да се разведе с жена си заради нейни прегрешения в миналото?

Уилоу погледна дъщеря си учудено.

— Какъв странен въпрос, Луси. Разбира се, че не. Забрави ли брачния обет? Един мъж взема жена си „за добро или за лошо“ и оттам нататък започва техният съвместен живот. Ако тя е имала някаква връзка с друг мъж преди сватбата, никой не може да я обвини в прелюбодейство, защото тогава тя не е имала съпруг. Но защо ми задаваш този въпрос?

С обичайната си сдържаност, която проявяваше към майка си, Луси не отвори повече дума по тази тема и остави Уилоу да размишлява над странното поведение на дъщеря си.

Алексис бе казал на Луси, че може да си купи нова рокля за рождения ден и тя си избра една рубиненочервена рокля, обшита с малки перлички. Когато вечерта се обличаше, Алексис влезе в стаята й и сложи един малък пакет в скута й, докато Поли разресваше косата й. Развълнувана, както винаги, когато получаваше подаръци, Луси разкъса обвивката на подаръка. В малката кутийка блестяха огърлица от рубини и две рубинени обеци с формата на капка.

Луси скочи и прегърна Алексис.

— Прекрасни са, Алексис. Избрал си ги за новата ми рокля, нали? Как разбра точно коя рокля ще си купя?

— Едно птиченце ми каза какъв цвят ще бъде тя — отвърна Алексис и се усмихна на ухилената Поли.

Възбудена от красивите подаръци, Луси беше в добро настроение през цялата вечер. След балетната постановка отидоха да вечерят в „Савой“, където поръчаха и шампанско за случая. Бяха се споразумели да не говорят за войната. Луси забрави за Робърта Инман, но когато се прибраха на „Кадоган Гардънс“, тя отново се поддаде на опасенията си.

След като Поли я съблече и излезе от спалнята й, Луси за първи път, откакто бяха женени с Алексис, влезе в стаята му. Алексис седеше по халат на един стол край камината и четеше някакви документи, които държеше в скута си. Прислужникът му си беше легнал.

Алексис изненадано погледна Луси.

— Какво има, Луси? — попита той. — Да не се е случило нещо?

Поли бе завързала косата на Луси на две опашки, които се спускаха като златиста коприна по раменете й. Светлосините панделки си подхождаха с прозрачната й нощница.

Алексис си мислеше, че Луси изглежда много млада, сякаш днес бяха отпразнували седемнадесетия й рожден ден.

Луси бе вперила мрачен поглед в него.

— Не мисля, че е редно да не спиш с мен, Алексис — съвсем прямо заяви тя.

Алексис бе стъписан от думите й.

Той сведе поглед, така че тя да не забележи изражението му.

— Ти знаеш причината, Луси.

Тя се намръщи и още повече заприлича на сърдито дете.

— Но се любиш с Робърта, нали? — обвини го тя. — Не смятам, че постъпваш честно.

Алексис замълча и сетне отвърна:

— Учуден съм, че протестираш, Луси. Защо си толкова загрижена? — тихо попита той.

Сините очи на Луси проблеснаха възмутено.

— Разбира се, че съм загрижена. Не съм аз тази, която не желае да се люби. При бракоразводното дело ще повярват на теб, а не на мен.

Алексис беше напълно объркан.

— Бракоразводно дело? За какво говориш, Луси?

— Ти би могъл да се разведеш с мен, ако кажеш в съда, че отхвърлям съпружеските ти права. Четох го в една книга. И слугите знаят, че не спим заедно.

— И какво общо има Робърта с това? — попита Алексис, силно заинтригуван от разговора.

— Ами, ако ти се разведеш с мен, би могъл да се ожениш за нея, когато старият Ангъс Инман умре.

По лицето на Алексис се плъзна лека усмивчица, но Луси не я забеляза.

— Нямам никакво намерение да се развеждам с теб, Луси, а още по-малко да се женя за Робърта. Доволна ли си, скъпа?

Луси го погледна замислено, като все още се чувстваше неловко.

— Но ти би могъл, Алексис…

— Луси, би трябвало да ме познаваш по-добре и тогава щеше да знаеш, че дори и да се разведа с теб, което няма да направя, би било крайно непочтено от моя страна да изтъквам причини, които не отговарят на истината. Не ти отказваш „съпружеските ми права“, а аз съм този, който не се възползва от тях.

— А миналото ми? — настояваше упорито Луси. — Би могъл да го разкриеш пред всички.

Алексис остави документите, стана от стола и лицето му придоби решително и сурово изражение.

— Това също е несправедливо, Луси. Знаех всичко за теб, когато се оженихме и нищо на света не би ме накарало да разкрия миналото ти, особено за свои собствени цели. — Той се отдалечи от Луси, дръпна завесите и впери невиждащ поглед в слабоосветената улица. — Все още ли те тревожат спомените ти? — попита ласкаво той.

— Не мисля често за това — откровено каза Луси. — Понякога се питам какво ли се е случило с момичетата във Франция. Но започна да ми се струва, че това е било някакъв друг свят, беше толкова отдавна.

— Забрави го тогава, Луси, така, както направих аз — продума Алексис. — А сега, бързо в леглото. Денят беше дълъг и уморителен.

Луси се подчини и се запъти към вратата, после спря и се обърна към него:

— Все още ли ме обичаш, Алексис? — попита тя.

С непроницаем поглед, Алексис отвърна:

— Разбира се, Луси. Това има ли някакво значение за теб? Смятах, че ти нямаш понятие от смисъла на думата „любов“.

Луси въздъхна.

— Е, да, така е, но каквото и да означава тя, бих искала да ме обичаш повече от Робърта.

Алексис мълчаливо гледаше жена си. Една краткотрайна надежда бе озарила сърцето му, но сетне бързо се изпари. Той взе отново документите и седна на стола си.

— Разбира се, че обичам теб, а не Робърта — отвърна тихо той. — А сега си лягай. Имам много работа.

Луси излезе от стаята, затвори вратата, но нейното ухание все още се носеше във въздуха. Алексис седеше неподвижно, докато проследяваше с поглед Луси, а когато остана сам, отпусна глава и зарови лице в шепите си.

— О, Луси, Луси, Луси — шепнеше той, а сърцето му болезнено се свиваше.

Днес неговата Луси бе станала пълнолетна. За всички тя бе вече жена и детството й остана далеч зад гърба й. Но какво знаеха хората за странната смесица от чувства, която делеше детето Луси от зрялата жена. Какво знаеше, какво разбираше самият той, нейният съпруг? Може би и Луси, като кухата порцеланова статуетка, няма нито сърце, нито душа?

Вероятно имаше надежда, защото сега поне му бе ясно, че Луси искаше да бъде обичана. Но дали самата тя е способна да го дари с любов?

С усилие Алексис върна мислите си към работата си. Явно новата секретарка умело се справяше със задачите и беше забележително интелигентна. Работеше бързо и без грешки, а, изглежда, и Луси я харесваше. Но Мадлен не се нравеше на Алексис. Той не можеше да определи чувствата, които изпитваше към нея. Опитваше се да не се влияе от начина, по който Уилоу бе представила Мадлен от времето, когато Франсис Рошфорд е бил влюбен в нея. Според тъща му, мис Вилие била студена, безмилостна, безсърдечна млада жена, която мисли само за себе си.

„Никога не съм имала доверие в нея — замислено бе казала Уилоу.“ И сега Алексис също изпитваше недоверие към Мадлен. Но тя вършеше безукорно работата си като секретарка и въпреки че очевидно преди се бе радвала на по-добри дни, тя се държеше с нужното уважение и никога не се подмазваше. От думите на Луси, Алексис бе разбрал, че Мадлен изживява някаква романтична любов и се надява, че ще се омъжи за човека, който я ухажва. Трудно му беше да си представи секретарката си влюбена до уши. С посребрената си коса, прихваната на кок, със закопчаните догоре блузи и черните поли, тя приличаше на типична стара мома. Но Алексис едва ли щеше да има такава представа за нея, ако бе виждал Мадлен, когато тя не е на работа. Обикновено двамата с Антъни отиваха в малкия му, запуснат апартамент на „Шепърдс Буш“ и тя приготвяше нещо за вечеря, което, разбира се, им струваше много по-евтино, отколкото да отидат на ресторант. Когато яденето бе готово, Мадлен отиваше в спалнята, разпускаше косите си, слагаше малко руж и червило, връщаше се при Антъни и сядаше в скута му край камината. Позволяваше му да й разкопчае блузата и да гали добре закръглените й гърди. Страстта завладяваше все повече отношенията им и събуждаше желание у Мадлен, дори по-горещо и пламенно от това на приятеля й. Именно Антъни гледаше да спазва допустимите граници, докато Мадлен едва се сдържаше да не потъне в прегръдките му. Тя беше много по-влюбена, отколкото той. Обикновено Антъни пръв се отскубваше от ръцете й, като й казваше, че я уважава прекалено много, за да се възползва от нея.

Повечето от вечерите си прекарваха в тихи разговори. Антъни с нестихващ интерес разпитваше Мадлен за миналото й, и по-специално за времето, когато е поддържала връзка с Франсис. Той й съчувстваше за жестокостта и несправедливостта, които тя е трябвало да понесе.

— Не бих се учудил, ако ми кажеш, че мразиш цялата фамилия Рошфорд — рече той. — Те са от знатен произход и са много богати, докато на теб, скъпа моя, ти се е налагало да работиш, за да се издържаш. Изненадан съм, че не завиждаш на младата графиня Земски за живота, който води. От твоите думи разбирам, че графът прекалено много я глези и че тя има всичко, което си пожелае.

— Мисля, че й завиждам — призна Мадлен. — Тя е винаги много внимателна към мен, но аз мразя цялото им семейство. — Мадлен бе убедена, че именно лейди Рошфорд бе възпряла Франсис да се среща с нея, след като той бе откраднал едно от ценните произведения, собственост на семейството, за да й купува подаръци. По онова време Франсис бе луд по нея и ако лейди Рошфорд не знаеше за любовта му, той можеше да се ожени за Мадлен.

Всъщност вече не я беше грижа за миналото. Тя искаше да бъде само с Антъни — нейния романтичен, загадъчен писател, който се отнасяше към нея така, както никой досега не го бе правил.

— Предполагам, че Рошфорд ти дължат някакъв вид обезщетение — прекъсна мислите й Антъни. — Винаги съм смятал, че тези титулувани фамилии съвсем несправедливо наследяват богатства, без да са положили ни най-малко усилие за тях. Ако бяхме богати, красавице моя, вече щяхме да бъдем женени и щяхме спокойно да се отдадем на любовта си.

Мадлен не искаше пари само за себе си, а за тях двамата — за Антъни и за нея самата. Очевидно той нямаше намерение да се поддава на плътските си желания, докато не се оженят и тя не се осмеляваше да разкрие нетърпението и готовността си да пренебрегне благоприличието, защото се страхуваше, че ще изгуби неговото уважение. А той често повтаряше, че уважението е най-важното нещо в техните взаимоотношения.

Тревогата й, че може да го загуби, непрекъснато нарастваше. Във всеки един момент той би могъл да срещне някоя по-млада, по-привлекателна жена. Та нали и те се запознаха съвсем случайно? Сервитьорките винаги му се усмихваха, харесваха го заради дружелюбното му отношение и добрите маниери. Тъй като много мъже заминаха на война, все повече жени си търсеха съпрузи като Антъни. Той й бе казал, че страда от ревматизъм и затова не може да изпълни дълга си към родината, както другите мъже. Тази, която се омъжи за Антъни, не би се страхувала, че скоро ще остане вдовица.

Той едва-едва напредваше с книгата, дори не й беше представил нито една глава, която тя да напише на машина.

— Ще се наложи да се заловя с нещо друго, за да спечеля парите, които са ни нужни — рече той с ирония, когато Мадлен стана от скута му след многобройните ласкави прегръдки. — Не можем да продължаваме така, скъпа моя. Толкова много те желая. Това учудва ли те, любов моя?

Мадлен оправи полата си и изглеждаше много ядосана. Неговата непорочност я вбесяваше, а тя бе така жадна за любовта му, както изморен пътник търсеше оазис в пустинята. В такива моменти уважението му към нея бе толкова смущаващо, че й се искаше да удари Антъни. Но когато той я прегърна, огорчението й се изпари.

— Обичам те, обичам те, любов моя — прошепна тя. — Бих сторила всичко за теб, Антъни, всичко.

— Кой знае, може би някой ден ще поискам доказателство за твоята любов — рече той и нежно я целуна.

— Направи го сега — извика Мадлен. — Аз съм напълно откровена, Антъни, наистина съм готова на всичко заради теб.

Погледът му беше толкова непроницаем, че тя не можеше да отгатне мислите му. Сърцето й лудо биеше с надеждата, че може би най-накрая и той е готов да свърже живота си с нея.

— Ще говорим за това следващия път, когато се видим — ласкаво каза той и отново я целуна. — Налага се тази събота да замина за Корнуол при братовчед ми, така че няма да можем да се видим до понеделник. Ех, ако бяхме женени, скъпа моя, щях да те взема с мен, но братовчед ми е възрастен и… не бих искал да те поставям в унизително положение. Нека се целунем още веднъж, красавице моя, и ще те закарам у вас.

На път към дома й, докато седеше в стария му двуместен форд, Мадлен си мислеше, че следващия понеделник ще излезе по обяд и ще си купи една наистина красива рокля. Би могла да си измие косата в неделя вечерта и тогава, тогава…

Тя вдигна поглед към красивия мъжествен профил на Антъни, докато се чудеше как ще оцелее без него през следващите няколко дни.

Целунаха се набързо за лека нощ.

— Съседите ти може да ни видят — рече Антъни, като без да иска докосна гърдите й. Мадлен простена отчаяно, отключи входната врата и влезе в празната къща. Стоя с гръб към вратата, докато шумът от колата на Антъни заглъхне, след което седна на един стол в тъмното и се опита да прогони самотата.

Глава седемнадесета
Април — юни 1915 година

На двадесет и трети април 1915 година в нюйоркските вестници се появи съобщение. То предупреждаваше всички, които имаха намерение да преминат Атлантика, че между Германия и Великобритания и съюзниците й се води война; че корабите, на които се вее знамето на Англия или на съюзническите държави, могат да бъдат унищожени в зоната на бойните действия. Пасажерите на „Лузитания“ пътуваха на свой риск.

Марк не бе забелязал съобщението и докато се качваше на парахода единствената му мисъл бе, че скоро ще си бъде у дома. Надяваше се, че ще може да се запише в армията преди войната да свърши. Той, както и останалите пътници, не знаеха, че „Лузитания“ пренасяше огромни количества експлозиви, опаковани като колети, за които всички знаеха, че са пълни със сирене и кожи.

Британското и американското правителства знаеха за опасния товар, но смятаха, че германците не биха потопили кораб, на който пътуваха толкова много неутрални американци. Но на седми май целият свят бе потресен от новината за потопяването на „Лузитания“, причинено от един-единствен патрон, изстрелян от немска патрулна лодка. Въпреки размерите си, „Лузитания“ потъна веднага след експлозията. Корабът беше близо до ирландския бряг.

Зашеметен, но съвсем леко ранен от експлозията, Марк бе един от малцината оцелели. Един спасителен траулер го взе и го стовари в Ирландия, откъдето той изпрати телеграма до Рошфорд, в която съобщаваше за премеждието си и за намерението си да се придвижи с някоя лодка до Англия.

Уилоу и Тоби заминаха за Ливърпул, за да го посрещнат на пристанището. Ръката му бе бинтована, а на челото си имаше дълбока рана. Марк не се усмихна, когато Уилоу го прегърна и го притисна към себе си.

— Сега си като ранен войник, нали? — усмихна се Тоби. — Радвам се, че се върна жив и здрав, момчето ми. Изпратих телеграма до Корпорацията в Ню Йорк, тъй като те се тревожеха за теб. Истински кошмар, нали? Казват, че са загинали над хиляда души.

Запътиха се към колата и Марк тъжно каза:

— Всичко се случи толкова бързо. По цялото ирландско крайбрежие се носеха телата на пътниците и нямаше как всичките да бъдат спасени. И дума не можеше да става за спасителни лодки. Екипажът направи каквото бе по силите му, но корабът взе да потъва толкова бързо, че бе невъзможно да се изкарат всички спасителни лодки и единственото, което можех да направя, бе да скоча от борда. — Гласът му потрепери и Тоби усети, че момчето все още не е преживяло шока.

— Беше ужасно — продължи Марк и тръпки преминаха през тялото му. — Видях едно малко момиченце на възрастта на Зандра, как се носи по вълните и исках да го спася, но не можах да се добера навреме до него. Казаха, че на борда е имало около стотина деца и аз се съмнявам, че повечето от тях са оцелели. Видях траулеpa, който се бе насочил към мен, и се устремих към него. Качиха колкото се може повече хора, но — той млъкна, а лицето му бе напрегнато от преживяния кошмар.

— Трябва да се опиташ да не мислиш повече за това — тихо каза Тоби.

— Боя се, че това са единствените ми дрехи. Целият ми багаж остана на борда — рече Марк.

— Няма значение — успокои го Тоби. — Скоро ще ти купим нови дрехи, а междувременно ще намерим нещо подходящо от гардероба на Оливър. — Отвори вратата на колата и добави: — Качвай се, млади човече. Сестра ти Джейн гори от нетърпение да те види. Вчера тя навърши шестнадесет години и на горкото дете изобщо не му беше до веселие. Тя не беше на себе си до мига, в който получихме телеграмата ти, че си жив и здрав. Добре, че си я изпратил веднага.

Нито Уилоу, нито Тоби повдигнаха въпроса за причината, поради която Марк се завръща в Англия. Тоби бе решил да отложи разговора с Марк, докато момчето се съвземе от ужасното си преживяване на „Лузитания“. Уилоу смяташе на всяка цена да убеди Марк да не бърза със записването в армията. Той все още бе толкова млад, а и Уилоу бе дълбоко потресена от новините за зверствата на германците. Въпреки споразумението, подписано в Хага преди осем години, врагът бе нарушил обещанието си и бе използвал отровен газ. На двадесет и втори април, по време на битката край Ипър, германците се бяха възползвали от посоката, в която духаше вятъра и зеленикавожълти облаци от отровен газ се понесоха към окопите на съюзническата армия. Първи бяха засегнати френски и алжирски войници от предните позиции. Те се опитаха да се изтеглят бързо назад и да предупредят британските войски, но газът бе толкова силен, че очите им веднага се насълзиха, започнаха да се давят и да кашлят, като едва си поемаха въздух. Онези, които не успяха да избягат от отровния газ и бяха вдишали достатъчно количество от него, се парализираха и умряха в адски мъки.

За известно време сякаш нищо не можеше да спре напредването на немската армия. Канадците, подкрепени от британските и индийските войски, като използваха носните си кърпи за маски, продължиха яростно да се отбраняват и отстояха позициите си.

На другия ден след завръщането на Марк у дома, Уилоу помоли Питър Роуз да прегледа момчето. Докторът веднага постави диагноза сътресение на мозъка и нареди на Марк да не става от леглото поне една седмица.

— Изключено е да отидеш в армията, млади момко — рече докторът на разочарования Марк.

Но младият и издръжлив организъм на Марк му помогна да се възстанови много бързо и още преди да изтече седмицата докторът му позволи да стане от леглото. Но първо Марк трябваше да обещае, че ще бъде внимателен и че няма да се впуска в бурни занимания.

Марк все така горещо се интересуваше от развитието на войната и засипваше Тоби с въпроси.

Когато в средата на май се разчуха новините за спирането на настъплението на врага, Тоби обясняваше за смелостта на канадските и британските войници, които въпреки ужаса от отровния газ бяха устояли на атаките.

— Ако не го бяха сторили — продължи Тоби, — германците сигурно щяха да завладеят Кале и след това да се опитат да пометат британската флота, която се намира в Ламанша, и пътят за Лондон щеше да бъде открит. Германците все още не са окупирали Ипър, но броят на жертвите от наша страна е огромен — може би около шестдесет-седемдесет хиляди души, а това е ужасяваща загуба.

Единствен Оливър споделяше мечтата на Марк да се запише в армията.

— Ако поостанеш още малко тук, Марк, аз ще навърша нужните години и мога да дойда с теб — рече той в един разговор насаме с Марк, далеч от ушите на майка му. През февруари той бе навършил шестнадесет години, а Хенри Барат бе вече на седемнадесет. — Изглеждам по-възрастен и от двама ви — ухили се той. — Така че да не заминеш без мен, когато се върна в училището, Марк.

Елионор Барат и Хенри се бяха разболели от заушка и по тази причина великденската ваканция на Оливър и Хенри се увеличи с още няколко дни. Техните семейства настояха момчетата да си останат вкъщи, докато мине карантината, а те бяха много доволни от това решение.

Оливър все още не бе заминал за Итън, когато в Рошфорд пристигна ужасната новина, че градинарят Пъркис и един от прислужниците, Пилчър, са убити край Ипър. Двамата мъже съвсем скоро се бяха записали в армията и внезапната им смърт съкруши не само прислугата, но и семейство Рошфорд.

Имаше и много други жертви от Хавърхърст, убити или ранени край Ипър, и всяка неделя в църквата викарият се молеше за тях и за живота на всички воюващи мъже. Джейн особено много съчувстваше на лейди Барат, която все още не бе получила никакво известие от сина си Джордж. На последната сбирка на жените в Гленфийлд Хол гордата и хладнокръвна домакиня за първи път бе със сломен дух и призна на Уилоу, че ако Джордж е мъртъв, предпочита веднага да узнае печалната вест, отколкото да живее в неизвестност. Но изминаха още девет дълги седмици, когато най-после съобщението дойде. В едно прекрасно, слънчево юнско утро телефонът в имението Рошфорд иззвъня и Уилоу бе повикана за спешен разговор с лейди Барат.

— Имам новини, скъпа моя — гласът на лейди Барат трепереше от вълнение — добри новини. Все още не мога да повярвам, но Джордж си е у дома.

Джордж бил жестоко ранен на бойното поле, но един белгийски селянин го намерил, а съпругата му се грижила за Джордж, който се укривал на тавана на селската къща.

— А сега ще ти кажа нещо, което ще те изуми, Уилоу — продължи лейди Барат. — Джордж останал у фермера два месеца и когато се възстановил, го превозили с каруца до Брюксел. Каруцата била покрита със слама, под която се намирал Джордж. Завели го в една клиника в предградията на Брюксел, която била под ръководството на една изключителна жена, чието име забравих.

Тя млъкна, колкото да си поеме въздух, и продължи със спокоен тон:

— Под носа на германците тази жена криела войници като Джордж, превързвала раните им и сетне им помагала да се измъкнат до холандската граница, преоблечени като белгийски селяни. Имам намерение да й пиша чрез Червения кръст, за да й благодаря, че е спасила живота на Джордж. Ако не е била тя, Джордж вероятно щеше да попадне в някой военнопленнически лагер.

— Толкова се радвам за теб — отвърна Уилоу. — Явно момчето има късмет. Но ти ми каза, че имаш новини, които лично ме засягат.

— Да, наистина, Уилоу. Джордж е срещнал в Брюксел твоя девер и днес следобед ще дойде в Рошфорд специално, за да ти разкаже за Рупърт. Не бих искала да развалям изненадата, но двамата с Тоби ще бъдете истински доволни, като чуете разказа на Джордж.

— Доволна съм дори от факта, че Рупърт е жив — рече Уилоу. — Не сме получавали никакво известие от него, откакто германците нахлуха в Брюксел, и много сме разтревожени за него.

Уилоу и Тоби чакаха с нетърпение пристигането на Джордж. Той дойде рано следобед, изглеждаше блед и отслабнал и въпреки че леко накуцваше, той ги увери, че раните му са зараснали и че след месец ще може да се върне в полка си.

Разположиха се в библиотеката и Джордж им разказа как Рупърт и Макс са му помогнали да избяга.

— Сестра Кавел бе наела специални хора, които да ни съпроводят от границата. Някои от тях бяха съвсем млади момичета, които рискуваха живота си при изпълнението на тази опасна задача. Но първо трябваше да се сдобием с цивилни дрехи и със снимки, които бяха необходими за картите за самоличност. И именно заради тези снимки аз се срещнах с мистър Рошфорд. — Той се усмихна, като видя изумените погледи на Уилоу и Тоби. — Нямах представа дори, че когато отида да си направя снимка, ще срещна мистър Рошфорд и граф фон Круге. Разпознахме се веднага и аз успях да му разкажа нещо за вас. Не се осмелих да ви донеса писмо от него, защото ако германците ме бяха заловили на път за границата, веднага щяха да намерят писмото. Но мистър Рошфорд ме помоли да ви предам най-сърдечни поздрави и да ви кажа да не се безпокоите за него. Граф фон Круге се държи съвсем любезно и внимателно с коменданта на Брюксел, граф фон Бисинг, когото двамата с мистър Рошфорд познават отпреди войната. Фон Бисинг знае, че Рупърт е англичанин и че няма право да живее в Брюксел, но смята, че той и граф фон Круге не представляват никаква заплаха. Мистър Рошфорд каза, че е ужасен от войната и че няма намерение да участва в нея.

Уилоу и Тоби се спогледаха. Една и съща мисъл проблесна в съзнанието им — ако немският комендант знае за отношенията между Рупърт и Макс, той наистина можеше да ги смята за безопасни.

— За съжаление, изглежда, подозират мис Кавел — продължи Джордж и се навъси. — Сигурно не знаете, че тя се грижи за всички ранени, дори и за германците и всички, които са запознати с какво се занимава тази жена, смятат, че властите няма да я обвинят в подривна дейност, въпреки че е англичанка. Но слухът за помощта, която тя оказва на войниците от съюзническата армия, явно бързо се разпространява, а и пациентите й не са винаги толкова дискретни, колкото трябва да бъдат. Някои от тях съвсем открито се разхождат из града.

Джордж се намръщи още повече и продължи:

— Малко преди да напусна Брюксел, един полски войник, когато си тръгна от клиниката, бе оставил едно писмо на немски език. Една или две от сестрите подозираха, че той е немски шпионин, въпреки че мис Кавел не бе убедена в това. Но имаше и един друг, който се казваше Джейкъбс и когото всички подозирахме. Той ни уверяваше, че е избягал от немски трудов лагер, но никой не знаеше кой го е изпратил при мис Кавел.

— Какво ще стане с тази жена, ако я разкрият? — тревожно попита Уилоу.

— Нищо сериозно, надявам се — отвърна Джордж колебливо. — В крайна сметка тя е жена и е излекувала толкова германци, колкото и войници от нашата армия. Тя е невероятно храбра жена. Понякога тя самата присъства на срещите между бегълците и техните водачи.

Уилоу бе обхваната от противоречиви чувства, когато след чая Джордж си тръгна за вкъщи. Тя с облекчение си мислеше, че Рупърт е жив, въпреки че според разказа на Джордж условията на живот в Брюксел бяха ужасни. Цивилното население умираше от глад. Рупърт и Макс получаваха допълнителен порцион, благодарение на фон Бисинг, но по-голямата част от храната те пращаха на мис Кавел, която я раздаваше на мъжете, укриващи се в нейната клиника и по къщите в града. Безспорно Макс и Рупърт поемаха огромен риск.

— Щом една англичанка проявява такъв патриотизъм — тихо каза Тоби, — то тогава нямаме право да искаме Рупърт да стои настрана от тази история. Честно казано, новините, които ни разказа Джордж, ми доставиха голямо удоволствие, ако не беше, разбира се, засегнатата ми гордост. Ех, ако можех и аз да помогна с нещо.

Уилоу се приближи до него и го прегърна.

— Ти направи каквото можа, за да се запишеш в армията, Тоби — напомни му тя, защото знаеше, че той бе писал два пъти възражение срещу отстраняването му по здравословни причини. Лично тя благодареше на Бога, че молбата на Тоби не бе удовлетворена. Другите жени вероятно мечтаеха мъжете им да са герои, но Уилоу нямаше такова желание. Тя бе живяла прекалено дълго без любимия си Тоби и мисълта, че може да го загуби й се струваше непоносима, колкото и нещастен да бе той, че не може да облече униформа.

Новината за смъртта на младия Ричард Бартолъмю само подхрани чувствата й.

— Горкото момче — възкликна Уилоу пред Тоби. — Беше толкова млад. Прости невежеството ми, Тоби, но къде се намира Галиполийският полуостров? Никога не съм чувала за него.

— Ако дойдеш с мен в библиотеката, ще ти го покажа на глобуса — отвърна Тоби. Посочи с пръст към едно тясно парче суша, вдадено в Егейско море, което по форма наподобяваше Италия. Източният бряг граничеше с Дарданелите, от другата страна на които се простираше Турция.

— Егейско море води до Мраморно море и на север достига до Босфора и Черно море — обясняваше Тоби. — Ако успеем да завладеем Дарданелите и Босфора, ние бихме могли да се свържем с Русия по море без никакви пречки. Мисля, че тогава следващата стъпка ще бъде да обхванем във фланг централните сили и да помогнем на Сърбия. Те ще бъдат в отлична позиция и биха могли да атакуват Австро-Унгария.

Обясненията на Тоби бяха прекъснати от Зандра, която влезе през стъклената врата на терасата, като държеше малка кошница, пълна с листа от рози. Тя тържествено им заяви, че белият й заек е мъртъв.

— Хигс направи ковчег на Бърни и аз ще му прочета заупокойна молитва от требника и ще го погреба, както се полага — весело каза Зандра.

— Не ти ли е мъчно поне малко за Бърни? — попита Уилоу, докато момичето се измъкваше през стъклената врата към огряната от слънцето градина.

Зандра я погледна учудено.

— О, не, няма смисъл да скърбя. Исус ще се погрижи за него. Ако беше оживял, дяволът можеше да го вземе, или поне така мисли Чесон. Когато миналата седмица Бърни изяде марулята, Чесон каза: „Дявол да те вземе.“ — Тя безупречно имитира гласа на стария градинар, който бе заел мястото на Пъркис. — А сега Бърни е мъртъв и няма опасност да бъде обсебен от дявола — добави Зандра със задоволство.

Уилоу въздъхна. Вероятно това малко момиче възприемаше смъртта най-правилно. Може би наистина човек не бива да се бои от смъртта. Ако вярваме в Бога, защо да не вярваме, че съществува и Рай, където стотиците и хиляди мъже, убити във войната, сега живеят щастливо и в мир.

Малкото лице на Зандра сияеше от щастие, докато стоеше пред дупката, изкопана от градинаря, и с глас досущ като този на викария тържествено и важно четеше:

— „И тъй оставяме тялото на Бърни в земята; пръст при пръстта…“ Тук не мога да разчета думите… "към вечен живот… "

Зандра изведнъж млъкна, втренчи се в малкия ковчег, а в погледа й не бе останала и следа от радостната възбуда. Безмълвно тя пъхна ръката си в тази на Уилоу.

— Все едно — промърмори тя, следвайки хода на мислите си. — Аз наистина обичах Бърни и бих искала да е жив.

Глава осемнадесета
Юни — юли 1915 година

Озадачена и смутена, Луси бе вперила поглед в пребледнялото лице на съпруга си, който седеше на масата срещу нея. Алексис държеше в ръката си един празен плик и едно-единствено бяло перо.

— Какво означава това? — невинно попита тя. — Не се ли чувстваш добре, Алексис?

Алексис въздъхна и като преглътна гнева и обидата отвърна:

— Бялото перо, скъпа, е символ на малодушието. Изпращат го анонимно на всеки здрав мъж, който не участва във войната и според хората той е страхливец.

Луси мълчаливо обмисляше обяснението му. Вярно, че Алексис е напълно здрав и е само на тридесет и четири години… достатъчно млад, за да бъде войник или пилот, както смяташе Оливър. Дори чичо Тоби, който е на четиридесет и осем години се бе опитал да се запише в армията. Но кой би могъл да счита Алексис за страхливец?

— Но нима твоята работа не е свързана с войната? — попита Луси.

— Да, така е — отвърна Алексис с рязък тон. Стана от стола и като прекоси стаята хвърли унизителния плик заедно със съдържанието му в кошчето. — Предполагам обаче, че не всички го знаят. А и фамилното ми име не е английско и невежите зли хора ме подозират.

— Но това е глупаво — възрази Луси. — Само защото името ти звучи необичайно не променя факта, че си британски гражданин, както всеки един англичанин.

Алексис иронично се усмихна.

— Глупаво или не, хората преследват съвсем невинни мъже, чиито имена не са английски. По същата причина набиха няколко собственици на магазини. Страхът е способен да изкара наяве най-лошите, както и най-добрите човешки качества.

Тъй като не му беше позволено да обсъжда поверителните документи на Външно министерство, Алексис премълча пред Луси предложението, което бе получил кралят да помоли роднините си Батенберг да променят историческото си име или поне да го преведат на английски език, като заменят „берг“ с „маунт“. Алексис се съмняваше, че перовете от рода Батенберг ще посрещнат с въодушевление тази идея.

— Ще се наложи да те оставя сама, скъпа Луси — продума той. — Много бих искал да заминеш за Рошфорд. — Откакто бомбардираха Лондон, Алексис се тревожеше за безопасността на жена си. Въпреки че германците бяха пуснали само една бомба над столицата, петима души бяха убити, а двадесет и четири — ранени. Но, изглежда, Луси не се страхуваше и дори нямаше намерение да изпрати Мередит и Тео в провинцията.

— Откъде знаеш, че там ще бъдат в безопасност — протестираше тя. — Повечето от въздушните нападения стават в провинцията. Ще замина за Рошфорд през август, когато Оливър е там.

Между другото Луси все още се впускаше в най-различни забавления, въпреки че лондонският сезон бе свършил. Обичаше да пазарува на „Бонд Стрийт“ и да върви сред тълпата от униформени войници, които заедно с приятелките си зяпаха по витрините. Харесваше й атмосферата на възбуда и вълнение, която цареше навсякъде. Ходеше с приятелите си на кино, след което отиваха някъде да потанцуват. Тя се чувстваше истински еманципирана жена, облечена в новите си рокли, чиято дължина достигаше само до прасците.

Единствено Хилда Шарпълс бе напуснала компанията. Тя си бе тръгнала от Лондон внезапно и откакто Джордж Барат се върна от Брюксел, тя живееше при родителите си в Кент. Явно Джордж и Хилда се бяха сгодили, преди Джордж да замине отново на фронта.

Хилда бе доверила на Луси, че ако й предложат да стане бъдещата лейди Барат, тя веднага би се съгласила.

„Джордж може и да е скучен — откровено бе казала Хилда, — но е добър и внимателен. Освен това той ми предлага такова положение в обществото, за което татко винаги е мечтал. Ти си навсякъде приета, Луси, но е имало случаи, когато мен не са ме канили само защото баща ми е търговец. Джордж има много ценни качества и аз пет пари не давам за никого другиго.“

Хилда й липсваше. Жизнена и забавна, тя винаги бе успявала да създаде весело настроение в компанията. А сега всички очакваха Луси да измисли забавленията им, които да бъдат по-нови, по-дръзки, по-вълнуващи. Миналата седмица си устроиха пикник и отидоха с колите да разгледат останките от един вражески самолет, свален преди да е успял да пусне бомби над Лондон. За Луси и приятелите й това беше само едно по-различно, по-ново преживяване. Луси съзнаваше, че Алексис не одобрява несериозното й отношение към войната. Но новините, с които вестниците бяха засипани, само я потискаха, а на Луси й се искаше животът й да си остане непроменен. В крайна сметка тя едва от три години се наслаждаваше на живота без никакви ограничения. Бракът, който преди време смяташе за тежко бреме, се оказа врата към свободата й — свобода, която я бе избавила от непосилния труд, от бедността, отговорността, несигурността и страха. Икономката изцяло бе поела домакинските задължения; Мередит гледаше Тео; Алексис се грижеше сам за себе си, вероятно с помощта на Робърта — тази мисъл накара Луси да се почувства неловко — а мис Вилие стриктно изпълняваше задачите си да отговаря на телефона, да поръчва свежи цветя за дома, да отклонява нежелани покани. Тя бе станала почти неделима част от живота както на Алексис, така и на Луси.

— Графинята ми има пълно доверие и много разчита на мен — сподели Мадлен с приятеля си.

Самият Антъни я бе посъветвал да спечели доверието на Земски. Той се опита да убеди Мадлен, че хора като Луси нямат право да живеят лекомислено и екстравагантно, докато други, като Мадлен, трябва да работят усилено само за няколко лири на седмица. Той все повтаряше, че семейство Земски разполагат с много повече пари, отколкото заслужават. Ако все пак имало справедливост на този свят, то част от богатството им се полагало на Мадлен и на самия него. И ако успееха да се сдобият поне с малка сума пари, биха могли да се оженят…

Постепенно Антъни внуши на Мадлен идеята, че собствените й нещастия са причинени до известна степен от Рошфорд, а Луси е част от това семейство. Той настояваше, че Мадлен трябва да получи каквото й се полага от семейство Земски.

— Но аз не се занимавам със сметките им — протестираше Мадлен. — Нямам достъп до парите им, Антъни.

— Би могла да прегледаш документите на графа, нали? — не отстъпваше Антъни и нежно галеше ръката на Мадлен.

Тъй като искаше да му угоди, тя бе принудена да признае, че е невъзможно да проникне в кабинета на Алексис. Графът винаги носел ключа от кабинета със себе си и не се доверявал дори и на собствената си съпруга. Мадлен обясни на Антъни, че прислугата влизаше в стаята на Алексис само в негово присъствие.

Той бе горчиво разочарован, но все пак настояваше, че сигурно съществува начин, по който да се доберат до някои от тайните документи на Алексис.

— Те вероятно имат някаква стойност, поне за графа — отбеляза Антъни. — Трябва да измислим нещо друго, с което да ги притиснем — добави той с полушеговит тон. — Например бихме могли да вземем детето за ден-два и да поискаме като откуп поверителните досиета.

Мадлен беше стъписана от това предложение.

— Да не би да искаш да кажеш, че трябва да отвлечем Тео? — попита тя, като едва си поемаше дъх.

Антъни се разсмя и ласкаво я погали по косата.

— Пошегувах се, скъпа, но тъкмо стана дума за това, защо пък да не го направим? Детето те познава. Тя няма да се уплаши от теб, а и ние няма да й причиним болка. Бихме могли да оставим бележка на графа, че няма да му върнем дъщерята, ако не ни предаде документите, които искаме.

— Документи? Какви документи? — съвсем объркана попита Мадлен.

Антъни целуна ръката й. Мадлен цялата поруменя от приятното усещане.

— Нима не разбираш, Мадлен — продължи той, — щом графът заключва документите си, значи те наистина са важни и секретни. А ако се докопаме до тях, бихме могли да ги преснимаме, да запазим негативите и да му върнем оригиналите. Тогава ще го заплашим, че ще изкараме наяве небрежността, с която се е отнесъл към тайните на държавата във военно време, ако не ни плати сумата, която искаме.

— Но това е изнудване — прошепна Мадлен.

Антъни я придърпа в скута си и я целуна. Грозната дума веднага бе забравена.

— Не мога да чакам повече, за да те имам, любов моя — тихо каза той. — Искам да се оженим и да бъдем до края на живота си заедно. Бихме могли да заминем за твоята родина. В страна като Нова Зеландия никой няма да ни открие. Представи си само, красавице моя, ти и аз, безгрижни и доволни. Но за да осъществим мечтата си, трябва да имаме пари.

Идеята му бе опасна и изкушителна. Но Мадлен не можеше да възприеме сериозно такъв безумен план. Антъни изведнъж охладня, когато тя изрази възраженията си. За нейно най-голямо учудване всяка вечер, когато бяха заедно, той продължаваше да обсъжда плана си, като обмисляше и най-дребните подробности. Биха могли да наемат малка крайморска вила, недалеч от Лондон, например в Уъртинг или Брайтън. Никой не би заподозрял една семейна двойка, която е завела детето си през лятото на море. Мадлен трябва да изчака свободния ден на Мередит и тогава да измъкне детето от къщата, да се качи в колата, където ще я чака Антъни. Ако осъществят плана си в петък вечерта, никой няма да се усъмни в тях и никой няма да забележи отсъствието на Мадлен до понеделник сутринта, когато тя няма да се яви на работа. Ще изпратят писмото до графа преди да напуснат Лондон. Антъни уверяваше Мадлен, че планът му е безупречен.

Доволна, че може да осуети плана на Антъни, Мадлен с чувство на облекчение му каза, че графинята възнамерява да заведе малката Тео в Рошфорд през август, а дотогава остават само няколко седмици.

— В такъв случай трябва да действаме бързо — рече Антъни, като не обърна внимание на уплахата, която се изписа по лицето на Мадлен. — Ще наема вилата още следващата седмица, Мадлен. Ти ще си приготвиш багажа и аз ще те взема от вас. Отсега нататък всеки петък следобед ще те чакам с колата пред къщата на Земски. Няма да ме изоставиш, нали, любов моя? Помни, че правя всичко това, само за да можем да се оженим. Ти все още искаш да се омъжиш за мен, нали?

— Знаеш, че искам, Антъни — промърмори Мадлен тъжно, — но нима няма друг начин?

— Хайде, не бъди глупава. Не изневерявай на себе си — отвърна остро Антъни. — Не мислиш ли, че ако имаше друга възможност, аз щях да се възползвам от нея? Започвам да си мисля, че не ме обичаш така, както аз те обичам.

— Обичам те, Антъни, обичам те — извика Мадлен.

— Ето сега ти се отдава възможност да го докажеш — рече той и я прегърна. — Ще го направиш, нали, скъпа?

Мадлен кимна, а мислите й отлетяха в друга посока, докато Антъни разкопчаваше блузата й и тя нетърпеливо повдигна глава, за да се отдаде на целувките му.

Последния петък на месеца, когато повече не можеше да се отлага осъществяването на плана им, Мадлен набра кураж да изпълни желанието на Антъни. Предната вечер той я бе уверил, че ще бъдат сами в морската вила.

„Не е по силите ми да се въздържа от изкушението, когато съм толкова близо до теб“ — бе казал той. Сърцето й подскочи от радост и облекчение, че най-сетне старомодният идеализъм на любимия й се е поддал на силата на страстта му.

„Обичам те, бих сторила всичко за теб“ — бе прошепнала тя.

Но когато най-после петък дойде, Мадлен не беше толкова безразсъдно смела, колкото нейният любим би искал да бъде. Цялата трепереше, докато се качваше по стълбите към детската стая. За щастие графинята беше излязла, нещо, което рядко се случваше, когато Мередит имаше свободен ден. За детето се грижеше Роузи. Момчето, което работеше при месаря, ухажваше Роузи и често се отбиваше в къщата и пиеше чай с прислугата в кухнята.

— Роузи, току-що чух твоя приятел да пристига с колелото — рече Мадлен, като влезе в детската. — Ако искаш, слез за няколко минути в кухнята, а аз ще наглеждам Тео.

— О, мис, наистина ли? — въздъхна Роузи и се изчерви. — Много мило от ваша страна. Хайде, мис Тео, бъди добро момиче и слушай мис Вилие. — Роузи се втурна надолу по стълбите, като благодареше на щастието, което така неочаквано я бе сполетяло.

Веднага щом Роузи излезе от стаята, Мадлен се обърна към детето, което доволно подреждаше куклите в леглото си.

— Искаш ли да се повозиш в кола? — попита Мадлен, неспособна да прикрие безпокойството си. — Ако искаш, можем да отидем в зоопарка.

Детето вдигна замислените си сини очи към Мадлен и попита:

— А мама и татко ще дойдат ли с нас?

— Татко ти ще ни чака там — бързо отвърна Мадлен, която отдавна бе забелязала, че Тео обожава баща си.

Тео веднага се изправи.

— Навън е топло — рече Мадлен и сграбчи детето за ръчичката. — Хайде, побързай. Ако Роузи ни усети, няма да можем да отидем в зоопарка.

За секунди слязоха в приемната. Прислужниците пиеха чая си и Мадлен знаеше, че ако не се позвъни, никой от тях няма да излезе от кухнята. Тя се измъкна през входната врата, като я остави широко отворена и побягна с детето към ъгъла на улицата, където я чакаше Антъни.

— Трябва да се върна — извика тя, като бързо набута детето в колата. — Няма да се бавя.

Задъхана, с разтуптяно от страх сърце, Мадлен се затича обратно към къщата. Вратата все още беше отворена, а в приемната нямаше никой. Мадлен си пое дълбоко въздух, взе палтото, чантата и шапката си и се запъти към кухнята.

Прислужниците седяха около дървената маса и весело си похапваха сладкишите, приготвени от готвачката.

— Време е да си тръгвам, Роузи — обърна се Мадлен към момичето. — Мис Тео се забавлява чудесно с куклите си. Оставих я да си играе, но все пак ти не се бави много. Довиждане на всички.

Готвачката сви рамене, когато Мадлен излезе от кухнята и рече:

— Изглежда, не е чак толкова лоша, а? Винаги съм я мислила за малко надута. А сега, Роузи, изпивай си чая и се качвай в детската. Както знаеш, нямаш право да слизаш долу.

Роузи се сбогува с приятеля си пред задния вход на къщата и само след десет минути тя бе в детската стая. В началото си помисли, че Тео се крие някъде — децата много обичаха играта на криеница. Но след като претърси и детската спалня, тя се втурна към кухнята и през сълзи извика:

— Трябва да е някъде в къщата. Помогнете ми да я открия. Ако графинята се върне и разбере какво се е случило, ще бъде много разгневена.

— Хайде, размърдайте се, Дорис, Мъртъл, Берил — нареди готвачката на трите най-млади прислужници. — И като намерите детето, заведете го веднага в детската стая.

Роузи бе обляна в сълзи, когато петнадесет минути по-късно четирите се събраха, за да си кажат, че не са намерили изчезналото момиченце.

— Не биваше да оставяш за толкова дълго време Тео на мис Вилие, Роузи — укори я Дорис.

— Хайде отново да претърсим цялата къща — отчаяно предложи Роузи. — Една от вас да се качи на тавана, Дорис, ти погледни пак в кухненските помещения, в мокрото помещение и в килера, а аз отново ще прегледам спалните и всички стаи на този етаж.

Наближаваше шест часа, когато икономът след кратка консултация с готвачката реши да се обади на господаря си.

— Може би ще ми заповяда да се обадя в полицията — рече той.

Готвачката го погледна тревожно.

— Ако направите това, мистър Булфорд, не само Роузи ще пострада. Всички ние знаехме, че мис Тео е сама горе. Така че всички здравата сме загазили. Само мисис Тейлър не е пила чай с нас.

— Мисис Тейлър има право на следобедна почивка — твърдо рече икономът. — Няма смисъл да обсъждаме кое е редно и кое не. Мой дълг е да се обадя на господаря и точно това смятам да направя.

Но още преди да стигне до телефона, на вратата се позвъни. На прага стоеше Луси, натоварена с куп пакети.

Булфорд изпъна рамене и каза:

— Извинете, мадам, но тъкмо щях да се обаждам по телефона на господаря. Боя се, че се е случило нещо крайно неприятно, мадам. Мис Теодора… изчезна.

Пакетите на Луси паднаха в краката й. Забравила за миг етикецията, тя сграбчи ръката на иконома.

— Как така изчезнала? — извика тя. — Какво се е случило, Булфорд?

— Не можем да открием мис Теодора, мадам. От един час претърсваме къщата. Няма я, сякаш изведнъж изчезна.

Луси се втурна към телефона. Измина цяла вечност, докато телефонистката открие Алексис, а когато той се обади, тонът му беше доста раздразнен:

— Какво има, Луси? Бях на заседание и…

— Алексис, ще ме изслушаш ли? Тео е изчезнала. Да се обадя ли на полицията? Алексис, за Бога, какво да правя?

Със спокоен тон Алексис отвърна:

— Не бива да се обаждаш в полицията, Луси. А сега ми кажи кой е в къщата?

— Аз и слугите. Мередит има свободен ден днес. Мис Вилие си е тръгнала отдавна. Аз току-що се прибирам. Алексис, страх ме е.

Тя цялата трепереше и потните й длани оставяха следи по телефонната слушалка.

— Слушай, Луси — рече Алексис. — Сигурен съм, че няма нужда да звъниш в полицията. Сигурно Тео се е скрила някъде в къщата. Знаеш, че прислужниците винаги се паникьосват и сигурно само са се щурали из къщата, без старателно да я претърсят. Веднага си идвам. Ще я намерим, Луси, не се притеснявай.

Хиляди въпроси напираха в главата й, но утешителният и категоричен тон на Алексис успя да уталожи обхваналата я истерия. Тя затвори телефона и предаде на Булфорд нарежданията на Алексис.

Алексис се прибра вкъщи след двадесет минути. Бяха изминали два часа от изчезването на Тео и ужас завладя сърцето на Луси, когато един от слугите я уведоми, че не могат да я открият. Тя се хвърли в прегръдките на Алексис и извика през сълзи:

— Слава Богу, че се върна. Не можем да я намерим, Алексис.

Алексис погледна иконома и рече:

— Намери мисис Тейлър и Роузи и ги доведи в библиотеката. Хайде, Булфорд, действай.

Прегърнал Луси, Алексис я поведе към библиотеката, наля уиски в две чаши и настоя тя да изпие своето. С нищо не издаде нарастващата си тревога. Бе убеден, че някой ще намери Тео, преди той да се върне вкъщи.

Булфорд влезе в стаята заедно с мисис Тейлър и Роузи, която плачеше неутешимо.

Алексис се обърна към пребледнялата мисис Тейлър:

— Разбрах, че Роузи е наглеждала Тео. Така ли е?

Мисис Тейлър кимна с глава.

— Веднага щом Мередит излезе, Роузи се качи в детската стая — възбудено рече тя. — Дорис занесе чая в детската стая в четири часа и тогава мис Тео бе там, жива и здрава.

— А ти самата не си я виждала, така ли, мисис Тейлър?

— Не, сър. Не се чувствах добре и отидох да си полегна. Разбрах, че нещо се е случило, когато към шест часа Булфорд почука на вратата ми… и ми каза, че мис Тео е изчезнала.

Алексис отправи поглед към Роузи, която още хлипаше. Очите й бяха подути от плач, а косата й — разчорлена.

— Стига, Роузи, сълзите ти няма да помогнат да открием Тео. А сега ми разкажи какво точно стана.

Роузи беше наясно, че не може да скрие истината. Готвачката я бе предупредила да бъде откровена и явно, че Роузи нямаше друг избор. През сълзи тя призна вината си, като леко заекваше.

— Честна дума, сър, не съм искала да… Мис Вилие ми каза, че ще наглежда мис Тео, докато аз… само за минутка-две… и след това слезе в кухнята, за да ме уведоми, че трябва да си тръгва и честна дума, само след няколко минути аз бях вече в детската…

— Чакай малко — прекъсна я Алексис, а гласът му като нож преряза сърцето й. — Първо, каква работа има мис Вилие в детската? Идвала ли е и друг път там?

— Не, сър, доколкото знам, тя никога не е влизала там. Тя просто дойде, за да ми каже, че… — Роузи за миг се поколеба, но мисис Тейлър я сръга в гърба и тя продължи: — Тед, сър, момчето на месаря. Той и аз… сме… Мис Вилие ми предложи да наглежда мис Тео…

— Да, да, това вече го чух — прекъсна я Алексис, докато съзнанието му усилено работеше. Нещо не беше наред и Мадлен имаше пръст в тази история. Но той все още нямаше основания за подозренията си.

Отпрати прислужниците, а Луси мълчаливо го наблюдаваше, докато той крачеше замислено из стаята. Студени тръпки преминаваха през тялото й, ръцете и краката й бяха ледени, а лицето й цялото гореше.

— Щом Мадлен е предложила да замести Роузи, защо тогава не я е изчакала да се върне при Тео и тогава да излезе?

Въпросът му извади Луси от вцепененото й състояние.

— Не знам, Алексис. Мисля, че тя трябваше да се срещне с приятеля си, Антъни Блек. Всяка вечер той я чака след работа и сигурно я кара с колата до дома й.

Алексис не я слушаше повече. Той ровеше из паметта си и се мъчеше да си спомни откъде бе чувал това име. Антъни Блек. Да, съвсем скоро бе чул това име. Но къде, защо? Не беше свързано с Мадлен Вилие. О, да, май в службата…

— О, Боже — извика той, като се плесна по челото. — Сега знам, да, сетих се, Антъни Блек.

Той си представи съвсем ясно едно писмо, което бе оставено на бюрото му заедно с другите документи. На него бе написано името на Антъни Блек. Във всяко едно от тези поверителни писма се даваха повече подробности за хората, които бяха заподозрени от английското разузнаване, че са германски шпиони, които работят в Англия под чуждо име.

Луси забеляза пребледнялото лице на Алексис и страхът й още повече се увеличи. Без да промълви и дума, той се запъти към телефона. Тя успя да чуе само, че той молеше за разговор с разузнаването, защото точно в този момент на вратата се позвъни. На прага стоеше Мередит, която се прибираше след прекарания навън следобед. Щом зърна Луси, която бе вперила поглед в нея, лицето й засия.

— Добър вечер, мадам — весело поздрави тя. — Сигурна съм, че няма смисъл да питам дали нашата Тео е била добро момиче. Малкото сладурче никога не ми е причинявало неприятности и точно това обяснявах днес на майка си. Същинско ангелче.

— Да, Мередит, същинско ангелче — глупаво повтори Луси.

Зад нея Алексис затвори телефона и Луси, неспособна да се владее повече, избухна в плач.

Без да подозира за инцидента на „Кадоган Гардънс“, Уилоу щастлива пиеше чай със семейството си в градината. Съпругът на Доди, Джеймс, бе пристигнал за лятната ваканция, а Оливър се бе прибрал от Итън.

Вниманието им бе привлечено от шум на кола, която идваше по алеята, вдигайки облаци прах. Уилоу засенчи с ръка очите си, за да не й пречи слънчевата светлина.

— О, Боже, та това е Филип — извика тя, докато Джейн с радостни възгласи мина тичешком покрай нея.

Красив във флотската си униформа, Филип усмихнат изскочи от едно такси. Прегърна сестра си и целуна Уилоу по бузата.

Марк и Оливър се приближиха към тях, като говореха в един глас.

Само няколко минути по-късно Уилоу разбра, че Филип е в отпуск и ще прекара с тях три седмици, преди да се върне на кораба крайцер „Инвинсибъл“.

— Исках да ви купя подаръци — скромно рече той, — тъй като не бяхме заедно на Коледа. Боя се, че не съм много добър в избирането на подаръци, затова реших да ви купя най-новите книги, които са излезли в Хатчардс.

Оливър и Марк получиха по един роман от любимия си автор Удхаус; току-що публикуваният роман на Съмърсет Моъм „Души в окови“ беше за Тоби; новото издание на „Вятър във върбите“ — за Алис, но може би най-интересния подарък получи Джейн — стихосбирка от младия английски поет Рупърт Брук, излязла през 1914 година.

— През март съвсем случайно се запознах с Брук в Египет — обясни Филип на сестра си. — Той пътуваше с „Грантули Касъл“ за Дарданелите. Корабът му бе спрял за малко в Порт Саид. И двамата бяхме в отпуска и отседнахме в хотел „Казино“. Той е изключително интересна личност. С радост открихме, че сме родени на една дата, трети август, въпреки че той е седем години по-голям от мен.

Уилоу хапеше устни и като въздъхна рече:

— Съжалявам, че трябва да ти го кажа, Филип, но в „Таймс“ писаха, че горкото момче е починало от отравяне на кръвта на някакъв гръцки остров.

Филип изглеждаше потресен от новината.

— Мъртъв? Значи е починал малко след като сме се срещнали. О, как съжалявам. Наистина го харесвах… както и стиховете му.

Това обаче беше единственият тъжен момент в празничното посрещане, което устроиха на Филип. Същата вечер Тоби отвори една бутилка шампанско и настроението на всички бе приповдигнато. Но едва ли щяха да бъдат толкова весели, ако знаеха, че в Лондон Алексис седеше до Луси и не сваляше тревожния си поглед от мъртвешки бледото й лице. Питаше се дали тя ще успее да издържи на кошмарното напрежение през следващите няколко дни.

Глава деветнадесета
Юли 1915 година

Още преди странният мъж с бомбето да си тръгне от „Кадоган Гардънс“, Луси бе превъзмогнала шока. Наближаваше полунощ и бяха изминали седем маса от изчезването на Тео. Алексис бе изпратил слугите да си легнат. Той изглеждаше смъртно уморен, но Луси възрази на предложението му и те да си легнат.

— Не мога да заспя, докато не ми кажеш какво става — тихо рече тя. — Кой беше онзи човек, Алексис? Щом не е полицай, какъв е тогава?

Алексис седна на канапето до нея и взе ръката й в своята.

— Не мога да ти кажа името му, Луси — но това не е важно. Важното е, че той ще помогне да открием Тео. Трябва само да ми повярваш, че постъпвам правилно.

Луси прокара уморено ръка по челото си.

— След всичките тези въпроси, които ми зададе за Мадлен Вилие — промърмори тя, — очевидно той я подозира, Алексис, но защо?

— Защото имаме всички основания да смятаме, че става въпрос за отвличане, и то е свързано с моята работа, Луси. Работата ми е свръхсекретна и не ми е позволено да ти разказвам нищо за нея, но мога да споделя с теб, че имам достъп до някои документи, които представляват огромен интерес за врага. Установихме, че Антъни Блек е немски агент — шпионин, ако тази дума ти е по-ясна. Истинското му име е Антон Шварц и ние смятаме, че той е пристигнал в Англия преди година. Разузнаването не знаеше как изглежда той и нямаше как да го държат под око. Но сега, благодарение на теб, разполагаме с описание на външния му вид и ако открием Мадлен Вилие, със сигурност ще се доберем и до самия него.

Луси мълчаливо прие тази изумителна новина, след което замислено рече:

— Но ние дори не сме сигурни дали Мадлен е замесена. Тя може да се появи на работа в понеделник сутринта и всъщност следата ни към Тео да се окаже погрешна.

— Разузнаването вече е изпратило човек до дома на Мадлен, Луси. Тя не е била там. Страхувам се, че най-вероятно Мадлен е взела със себе си Тео, когато е излязла от тази къща. Независимо че в първия момент никой не го бе осъзнал, Мадлен се е държала доста странно този следобед. Според Роузи тя никога преди не се е качвала в детската стая, готвачката каза, че преди това никога не е влизала в кухнята, и не е разговаряла с прислугата. Както виждаш, единственото разумно предположение е, че Мадлен е действала по нареждане на Антъни Блек.

Луси пое дълбоко въздух.

— Мадлен би сторила всичко, каквото я помоли този мъж — призна тя. — Той я бе омагьосал. Тя искаше да се омъжи за него.

— При това положение, не се съмнявам, че той е скроил целия план — със съжаление каза Алексис. — Мадлен не е изгодна партия, нито пък е красавица. Винаги съм се чудил, че един мъж може да е толкова влюбен в нея, поне както ми го представяше ти. Тази нещастница сигурно вярва на всяка негова дума. Любопитен съм да разбера дали тя знае, че той е германец.

— Но какво ще стане сега? — попита Луси. — Не можем просто да чакаме да ни върнат Тео.

— Нямаме друг избор, Луси. Предполагам, че в сутрешната поща ще има писмо, в което те ще обявят откупа, който няма да бъде пари, а куп важни документи, които трябва да им предам, за да си вземем Тео.

— Ще дадеш тези документи, нали, Алексис?

Алексис погледна към пребледнялата Луси и нежно отвърна:

— Знаеш, че не мога да го сторя, Луси. Ако попаднат в ръцете на германците, стотици, а вероятно и хиляди войници от съюзническата армия ще бъдат погубени. Не можем да заменим живота на Тео за техния.

Луси скочи от канапето, застана срещу него, а от очите й хвърчаха гневни искри.

— Предпочиташ да убият Тео, отколкото да им предадеш глупавите си документи?

— Луси, успокой се и помисли малко — прекъсна я Алексис. Опита се да хване ръката й, но тя се отскубна и изкрещя:

— Пет пари не даваш за Тео, нали? И само защото тя не е твоя дъщеря. Преструваш се, че я обичаш, но когато трябва да го докажеш, започваш да увърташ…

Този път Алексис скочи и погледът му бе също тъй разярен като нейния.

— Това не само е жестоко, Луси, но е и долна лъжа. Никога не съм приемал Тео само като твоя дъщеря. Обичам я и също като теб се ужасявам от мисълта, че е в опасност. Готов съм да дам живота си, за да я спася, но те не искат мен, Луси. Нима не можеш да го разбереш?

Луси вече съжаляваше за избухването си. Едва ли имаше по-предан баща от Алексис. И все пак…

— И ще им позволиш да я убият? — попита тя с треперещ глас.

— Не и ако има шанс да избегнем тази ужасна възможност. А ние смятаме, че има такъв шанс, Луси. Ако те наистина искат тези документи, аз ще отида на срещата, където и да е тя, и ще им дам папката си, но с фалшиви документи. В момента разузнаването се занимава с подготвянето им, като вписва в тях информация сходна на тази, която мислим, че германците очакват да получат. Ето, това е начинът, по който можем да си вземем Тео.

Отделът за национална сигурност бе забранил на Алексис да споделя с жена си невероятно находчивото решение, до което бе достигнало разузнаването. Все още официално никой не знаеше, че британците подготвят дългобоен бомбардировач. Конструирането на прототипа му бе започнало в началото на тази година и самолетът бе почти готов за изпитание. Очевидно точно до тази информация искаше да се добере Антон Шварц.

Алексис протегна отново ръце към Луси. Този път тя не можа да устои и склони глава на рамото му.

— Толкова ме е страх за нея — рече тя. — Ами, ако утре не пристигне никаква бележка за откуп?

— Гледаме да ги улесним да се свържат с мен — успокои я Алексис. — Тъкмо затова не бива да намесваме полицията. Не искаме наоколо да се разкарват униформени полицаи, не бива да се дава гласност на инцидента и затова предупредих прислугата да не споменава пред никого и дума за изчезването на Тео.

Луси кимна разбиращо. Алексис бе повикал мисис Тейлър, Булфорд, Мередит и готвачката, след като онзи човек с бомбето си бе отишъл, и им бе казал, че животът на Тео зависи от тяхната дискретност и преданост. Никой от прислужниците не биваше да напуска къщата, нито да пише писма, нито да се обажда по телефона. Алексис ги бе помолил да предадат нарежданията му на по-младите прислужници.

Алексис каза на Луси, че въпреки някои протести и недоволствата на прислужниците по отношение на домакинството, той е сигурен, че те няма да му изневерят, когато е в беда. Спомни си, че баща му веднъж го бе посъветвал да не подценява английската прислуга.

„Те може да се заяждат помежду си, може да откраднат малко храна и алкохол от собствения ти килер, но ако се отнасяш справедливо към тях, те ще се грижат за доброто име на семейството ти не по-зле от теб. Няма по-предани от тях, ако уважават господаря, при когото са на служба.“

Алексис хвана Луси за ръката и я поведе към спалнята. Не се учуди, когато завари Поли и Симпсън будни в очакване на господарите си.

— Мередит добре ли е, Поли? — попита Луси, като с благодарност прие помощта на Поли.

— Преди час готвачката й изпрати чаша горещо мляко — отвърна Поли, — което ще й помогне да заспи, тъй като тя беше много разтревожена. Надникнах в стаята й преди десетина минути и видях, че е заспала, така че не се притеснявайте за нея, мадам. Вие сте тази, която има нужда от сън.

— Както и всички ние — отбеляза Алексис, който бе влязъл в стаята, за да пожелае „лека нощ“.

На долния етаж единствено Булфорд все още не си беше легнал. Беше се разположил на един стол до входната врата и клюмаше с глава. Понякога сутрешната поща идваше по-рано и той искаше да се увери, че писмото, което господарят му чакаше, ще стигне до него без секунда закъснение. Никой нищо не му бе казал, но, той бе подразбрал, че горката малка Тео е отвлечена. Очевидно това бе работа на германците.

„Проклети да са“ — промърмори той и протегна краката си, в които усещаше тъпа, но мъчителна болка. Ако не беше възрастен и той щеше да се запише в армията. А що се отнася до оная надута гъска, мис Вилие, тя въобще не му се нравеше. Само да приближи отново къщата и той ще й извие врата. А междувременно една малка глътка от уискито на господаря ще му помогне да не заспива. Булфорд щедро си наля от питието и се върна на поста си до входната врата. Винаги се бе питал каква е тази секретност, но сега вече знаеше. Настани се удобно на стола, а по лицето му се разля доволна усмивка. Нека само онзи жалък иконом от номер тридесет и две да посмее да подхвърли злобната си забележка: „Моят господар се записа във флотата и сега изпълнява дълга си.“ Не че Булфорд ще може да каже с какво точно се занимава графът, но бе убеден, че работата му е секретна и е свързана с войната. Онзи тип с бомбето не е обикновен детектив. Сигурно е от разузнаването. Булфорд доволно се прозя. Никакви бели пера за господаря му. Работата на графа очевидно е много важна… иначе кой би поел риска да отвлече детето… чакат го петнадесет години затвор… а може би дори и смъртно наказание…

Уискито бе оказало своето въздействие върху Булфорд, мислите му ставаха все по-разпокъсани, докато той отпусна глава и захърка.

В една малка двустайна крайморска вила със своеобразното име „Раковина“, Мадлен крачеше неспокойно из стаята, в която бе настанена заедно с малкото момиченце.

— Не я изпускай от поглед — предупреди я Антъни, когато тя се опита да го последва в неговата спалня. — Тежко е и за двама ни, скъпа, но не бива да рискуваме, нали?

Мадлен едва успя да прикрие разочарованието си. Тя бе убедена, че Антъни най-сетне е решил да се отдаде на страстта си. А сега се оказа, че впечатлението й е погрешно. В крайна сметка тя не считаше за необходимо да седи при момиченцето, което спеше дълбоко.

Според Мадлен Тео едва ли щеше да успее да избяга от вилата, дори и да се събуди и да иска да излезе сама в тъмното. Прозорците бяха затворени, а вратата — заключена. Но Антъни си остана непреклонен.

— Не се знае дали някой не ни е проследил… и няма да се опита да влезе, докато спим — протестираше той.

Безсилието й отстъпи пред страха. Сякаш изведнъж Мадлен осъзна, че двамата с Антъни са извършили ужасно престъпление. Отвличането е тежко престъпление, почти колкото и убийството. Ами ако планът им рухне и ги заловят? Много хубаво, че Антъни бе толкова спокоен, но не той отвлече детето. Никой не би имал основание да го обвини. Най-късно в понеделник всички подозрения ще се стоварят върху нея и тогава всички полицаи ще търсят не Антъни, а нея.

Мадлен чуваше хъркането на Антъни през тънките стени на евтината вила. Звукът не бе особено романтичен. Ако той не бе заключил вратата, тя щеше да изтича в стаята му, за да послуша топлия му утешителен глас. Но откакто бяха пристигнали в „Раковина“, той й говореше с доста рязък тон и това само подсилваше опасенията й.

Придържайки се към плана си, Антъни бе пуснал писмото с желания откуп преди да тръгнат от Лондон. Мадлен си мислеше, че графът ще го получи с първата утринна поща. Какво ли ще направи после? Дали ще дойде на срещата с Антъни в Уест Пайър, дали ще донесе документите? Изведнъж планът й се стори невероятно глупав. Много по-лесно би било, ако бяха поискали направо парите. Тогава нямаше да има нужда да му връщат документите срещу пари и нямаше да се забъркват в още едно престъпление — изнудването. Вярно е, че можеха да го изнудват за повече пари, но това щеше да стане по-лесно на път за Нова Зеландия. Антъни й беше обещал, че веднага ще емигрират, макар че явно пренебрегваше факта, че сега в разгара на войната, едва ли ще плават кораби за Нова Зеландия.

„Разбира се, че ще плават — бе възразил той. — Има кораби, които непрекъснато правят курсове, за да приберат онези, които искат да се включат във войната.“

Мадлен се притесняваше и за възможността да я проследят чрез паспортните й данни. Но Антъни отхвърли и това опасение. Той я увери, че веднага ще сключат брак със специално разрешение и тогава в паспорта му тя ще е с новото си име — Мадлен Блек.

Но тя все още не бе видяла това специално разрешение и сигурно щяха да минат още много дни, преди тя да се измъкне благополучно от страната.

На сутринта Антъни забеляза бледото й лице, подпухнало от безсъние и плач и се обърна към нея с благ и ласкав тон:

— Пропуснах да ти кажа снощи, че ти си една смела жена. — Той я прегърна, а тя отчаяно се притисна в него и отвърна:

— Не мисля, че съм смела, Антъни. По-добре да не бяхме го правили. Не може ли да забравим за твоя план, да изведем детето някъде на пътя и да я оставим там. Все някой ще я намери и ще я заведе вкъщи.

— Не ставай глупава — сряза я той. — Забрави ли за откупа? Сигурно вече са получили писмото. — Той се ухили и добави: — Обзалагам се, че голяма олелия се е вдигнала на „Кадоган Гардънс“. Така им се пада.

От другата спалня се дочу плачът на детето.

— По-добре иди я успокой — рече Антъни. Целуна бързо Мадлен, но това не можа да възвърне спокойствието й. — Хайде, момичето ми, иди при детето. Нима искаш съседите да дотърчат тук, за да видят какво става?

Не беше лесно за Мадлен да измие ръцете и лицето на момичето и да го облече. Тя никога не се бе занимавала с деца, а Тео не можеше да се справи сама.

— Винаги бавачката ме облича — рече тя през сълзи.

Мадлен се отказа от неуспешните си опити да разреши копринената коса на детето, която се бе оплела през нощта. Заведе Тео долу и я настани на масата в кухнята. Междувременно Антъни бе купил някои неща от първа необходимост. Той остави на дървената маса един голям селски хляб, масло, мармалад, яйца и бутилка прясно мляко.

— Чудесен ден — бодро отбеляза той. — Хайде да хапнем нещо, скъпа. Ще се почувстваме по-добре, когато напълним стомасите.

Но Мадлен изпи само чаша силно кафе. Тео бе разляла млякото и яйцата върху рокличката си, а косата й бе цялата в мармалад. Тя никак не приличаше на малката спретната госпожица от „Кадоган Гардънс“. Под стола й се бе образувала малка локвичка.

— О, Боже — прошепна Мадлен. — Ще трябва да я заведа в банята. Антъни, колко време ще продължи цялата тази история? Не съм много добра в отглеждането на деца.

Усетил истеричните нотки в тона й, той стана от мястото си.

— Аз ще се грижа за нея — рече той. — Моето семейство беше голямо и горе-долу имам понятие от гледане на деца.

Той заведе Тео в банята, а Мадлен си наля още една чаша кафе. Очите й се наляха със сълзи, докато гледаше навън през прозореца.

Антъни се върна в стаята, сложил детето на раменете си. И двамата изглеждаха много доволни.

— Много е добричка — весело възкликна той. — Няма смисъл да висим тук цяла сутрин. Срещата е чак в три следобед. Какво ще кажете да отидем на плажа? Знаеш ли, от дете не съм правил пясъчни замъци.

Той наблюдаваше подпухналото лице на Мадлен, което беше погрозняло от страха, и въздъхна с облекчение, че най-сетне краят на мъчението му се виждаше. Мислеше си, че ако някой е изпълнил дълга си към родината, то това бе той. Не му беше лесно да прекарва всичките тези досадни вечери в компанията на Мадлен и да държи влюбената глупачка в ръцете си.

Но търпението му бе възнаградено. Надяваше се, че в три часа граф Земски ще се яви на срещата с документите — специалните документи, отнасящи се до проекта за новия самолет, за който Мадлен нищо не знаеше. За да успее неговата страна да създаде някаква защита срещу новия бомбардировач, то на тях им бе нужна информация за неговите данни. Бяха му дали да разбере съвсем ясно, че мисията му е от изключителна важност и задачата му е много спешна. Но дори и шефовете му знаеха, че той не можеше да притисне Мадлен изведнъж или пък да я накара да прекрачи допустимите граници. Неговата предвидливост бе високо оценена от началниците му.

Но напоследък му беше все по-трудно да играе ролята на страстен ухажор. Тази нещастница бе влюбена до уши и когато любовните думи и погледи не бяха достатъчни, той бе принуден да търпи и лигавите й прегръдки. Изведнъж си спомни едно стихотворение, което наскоро бе прочел. Сигурно поетът е имал предвид Мадлен, когато го е писал: „О, дебела и безцветна жено, която никой не обича.“

Той погледна часовника си. Беше едва десет часа. Би могъл да ги заведе на плаж. Там Мадлен не би посмяла да му досажда, а и по-лесно щяха да убият времето до срещата.

В същия миг Луси обличаше палтото си. Алексис се бе опитал да я убеди да не идва с него до Брайтън, но Луси категорично отказа да го послуша.

— Ако не ме вземеш със себе си, аз ще те последвам с такси — го заплаши тя. Алексис разбра, че тя няма да отстъпи и се предаде.

По пътя той отново я предупреди за опасностите.

— Ти, Тео, аз — всеки един от нас — може да бъде убит. Разбирам желанието ти да дойдеш с мен, Луси, но сега, след като вече съм се съгласил, ти трябва да ми обещаеш, че ще се подчиняваш на нарежданията ми, веднага и без никакви възражения. Животът ни, както и шансът да си върнем Тео, зависи от твоето поведение. Обещаваш ли ми?

Луси кимна. Чувстваше се по-добре, след като писмото с предложението за откуп бе дошло и те най-после бяха предприели някакви действия. Тя погледна Алексис. Той беше напълно спокоен, а коженият шлем и очилата му придаваха малко странен вид.

— Кеят не е ли опасно място за срещи? — тревожно попита тя. — Ако се беше обадил на полицията, те биха могли да завардят кея от другата страна и да му устроят капан.

Алексис се усмихна и отвърна:

— Умен въпрос. Но забравяш, че Блек не очаква ние да го разпознаем. В писмото си казва, че той ще дойде при мен. Вероятно ще изчака, за да се убеди, че съм сам. Много хитро от негова страна. През лятото кеят е пълен с народ и той лесно би могъл да се смеси с тълпата.

— Но Мадлен, Тео…

— Той няма да ги вземе със себе си, Луси — тихо рече Алексис. — Ще ни заведе при тях само когато се увери, че нося документите, които иска. А аз, разбира се, няма да му ги предам, докато не видя, че Тео е жива и здрава.

След думите му настъпи неловко мълчание. Вече минаваха през предградията и скоро щяха да влязат в Пърли. Луси съзнаваше, че Алексис се опитваше да се държи така, сякаш бяха излезли на обикновена съботна разходка. Но тя долавяше напрежението му, което се отразяваше и на собственото й безпокойство. Мъчеше се да не мисли какво би станало, ако Блек не дойде на срещата, или още по-лошо, ако Тео е ранена. Те могат да я отведат някъде и тогава тя никога повече нямаше да види детето си…

Изведнъж мислите на Луси се насочиха към майка й и към чувствата, които бе изпитала Уилоу, когато е разбрала, че дъщеря й е отвлечена и че няма надежда да я открие. За нея сигурно е било истинско чудо, когато след толкова много години Луси отново се бе появила. Нищо чудно тогава, че майка й бе толкова развълнувана, когато се срещнаха след смъртта на баща й. Нищо чудно, че тя отчаяно бе продължила да търси някакъв отклик у Луси, въпреки че самата Луси не бе показала никаква привързаност.

Луси пое дълбоко дъх. Никога не бе искала да нарани майка си. Тя просто не бе разбрала чувствата й. Сега тя съжаляваше, че не се бе замислила колко съкрушена е била Уилоу от нейното безразличие. Веднага щом премине този кошмар с отвличането на Тео, тя ще замине за Рошфорд и ще направи всичко възможно, за да покаже на майка си, че наистина желае отношенията им да бъдат топли и сърдечни.

Наближаваха Брайтън, а все още беше пладне и Алексис предложи:

— Ще обядваме набързо в хотел „Джордж“ в Кроули. — Оттам сме на един час път до Брайтън и ако тръгнем в един часа, ще разполагаме с още един час, ако нещо непредвидено се случи. Аз също съм нетърпелив, Луси, но чакането ще бъде още по-тежко, ако отидем направо в Брайтън.

Когато стигнаха в покрайнините на града, Луси осъзна, че Алексис бе прав. Тя веднага взе да търси с поглед Мадлен и Тео сред тълпата от пешеходци — една абсурдна надежда, тъй като те очевидно са скрити някъде, където никой не може да ги види. И все пак Луси не преставаше да се взира в хората.

Като избегна източната част на града, Алексис тръгна надолу към Хоув, мина покрай красивите къщи в стил осемнадесети век и спря пред кея. Вдясно от тях Уест Пайър се простираше до морето. Водата блестеше на слънчевата светлина и плажовете от двете страни бяха претъпкани. Времето беше прекрасно и хората гледаха да се възползват от него — някои плуваха, някои се бяха изтегнали на шезлонгите, а други ловяха риба.

— Искам да ме чакаш тук, Луси — тихо нареди Алексис.

Тя кимна, а мислите й объркано се лутаха в съзнанието й. Независимо че Алексис се държеше хладнокръвно, тя бе убедена, че тази среща е твърде опасна за него. Но му беше обещала да не се меси и Алексис настояваше тя да спази уговорката им.

Алексис плати входната такса за кея и тръгна да се разхожда по него с нехайна походка, колкото и усилие да му струваше това. До три часа оставаха десет минути. Имаше достатъчно време да отиде до другия край, където Блек му бе наредил да отиде. Държеше папката в ръката си.

В края на кея се бяха струпали доста хора — майка и баща с трите си деца, една възрастна жена, която помагаше на инвалид да седне в инвалидната си количка, двама униформени млади войници с приятелките си, един мъж, облечен с бяла престилка и с бяло кепе на главата, който събираше таксата за ползването на шезлонгите.

За толкова години работа в Отдела за сигурност, Алексис бе научил, че може да бъде наблюдаван, дори и да не вижда този, който го следи. Той се облегна на парапета и зачака.

Няколко минути по-късно Антъни Блек се приближи към него, като стрелкаше поглед на всички страни, сякаш се съмняваше, че Алексис е сам.

— Сам съм — спокойно рече Алексис.

Антъни се ухили.

— Така и си мислех, но исках все пак да се уверя. — Той изучаваше с поглед Алексис и особено папката, която беше в ръката му. — Разбира се, веднага те познах — добави Блек с подигравателен тон. — Виждал съм те да излизаш от къщата на „Кадоган Гардънс“, докато чаках секретарката ти.

Алексис присви устни.

— Нека да не си губим времето, Блек. Искам си дъщерята. Къде е тя?

— Тя е жива и здрава, жива и здрава. Но първо искам да видя дали ми носиш нещо, което си заслужава замяната. Дъщеричката ти си заслужава високата цена, нали?

На Алексис му се искаше да размаже физиономията на тоя жалък негодник, който му се усмихваше тъй повелително. Но той бе достатъчно опитен, за да се поддаде на емоциите си.

— Очевидно и аз мисля така, иначе щях ли да съм тук? Но ти си късметлия, Блек, макар и да не го осъзнаваш. Ако бях истински англичанин, сигурно щях да сметна за мой патриотичен дълг да пожертвам дъщеря си в името на родината. Но за твой късмет аз съм сърбохърватин по произход и не съм чак толкова предан на страната си.

„В първия рунд победителят съм аз“ — помисли си Алексис, като забеляза, че думите му предизвикаха тържествуващ блясък в очите на противника му. Да, Блек бе захапал въдицата.

— Това е проблемът на британците — кисело рече Антъни. — Прекалено са доверчиви. Я да видим тогава какво си ми донесъл? Може би проекта за новия бомбардировач?

— Това търсиш, нали? — тихо попита Алексис.

По лицето на Антъни се изписа задоволство.

— Да — призна той, — но все още не съм сигурен дали ми носиш точно това.

Той се запъти към два свободни шезлонга и подкани с жест Алексис да седне. Алексис остави папката на коленете си и я отвори. Блек понечи да грабне документите, но Алексис ги държеше здраво.

— Няма да ги получиш, докато не си взема дъщерята. — Тонът му беше тих, но заплашителен. — Можеш само да ги погледнеш.

Докато Алексис прелистваше страниците, Антъни им хвърляше по един бърз поглед. Доколкото виждаше, документите явно бяха истински. В горната част на всеки лист пишеше името на самолета „Хендли Пейдж“, а под него цифрите 0400. Точно тези данни искаха от него началниците му, въпреки че се съмняваха дали той ще успее да се добере до тях. Но сега шефовете му щяха да бъдат приятно изненадани, много приятно изненадани. За него това е голямо постижение. Може би щяха да го повишат и нямаше да го изпращат повече в Англия. И щеше най-после да се отърве от онази нещастница, Мадлен.

Алексис внимателно издърпа документите от ръцете на Антъни и ги прибра отново в папката.

— Ще тръгваме ли? — спокойно попита той.

— Твърде си самонадеян, а негоднико? — изсъска Антъни. Той би предпочел този аристократ поне малко да му се помоли, да похленчи.

— Не ти ли е хрумвало, че може да съм въоръжен — попита той. — Бих могъл да измъкна документите от ръцете ти и да те гръмна.

— Аз също може да съм въоръжен — отвърна Алексис, като едва-едва се усмихна. — Но и двамата ще постъпим глупаво, ако използваме оръжие, нали? Ще се вдигне голяма олелия и тогава няма начин полицията да не се намеси. А това и двамата не го искаме, нали? Така че предлагам да спазим нашето споразумение. Даваш ми детето, и тази папка е твоя.

Навъсен, но поуспокоен, Антъни последва Алексис към изхода на кея. Блек все пак се оглеждаше предпазливо и със заострено внимание. Алексис може и да е докарал няколко полицаи, които да ги чакат на изхода и имаше вероятност да попадне в капан.

— Ти тръгвай пръв — рече той. — И застани там, където мога да те виждам. Ще те последвам, когато се убедя, че никой не ни следи.

Алексис сви рамене и отвърна:

— Както искаш, но те уверявам, че напразно се страхуваш. Искам си детето и ако полицията те хване, ти няма да ми кажеш къде е дъщеря ми.

Луси зърна Алексис. Беше сам. Сърцето й лудо заби. Тъкмо щеше да изскочи от колата и да се втурне към него, когато той умишлено се обърна с гръб към нея. Беше я предупредил да стои в колата. Сигурно Алексис чакаше германеца да се приближи към него.

Антъни се появи почти веднага, успокоен от логичните доводи на Алексис. Но когато Алексис му посочи към ланчестъра, в който седеше Луси, Блек отново се притесни.

— Казах ти да дойдеш сам… — започна той, но Алексис го прекъсна:

— Някой трябва да се грижи за детето, когато си тръгнем към къщи. Жена ми с нищо няма да ни попречи. Как ще се придвижим — пеш или с кола?

— С кола — лаконично отвърна Антъни. — С твоята кола, моята е пред вилата.

Алексис не го представи на Луси, само отвори задната врата, за да се качи Антъни. С поглед предупреди Луси да не се впуска в никакви разговори.

— Карай в западна посока — нареди Антъни. — Към Уъртинг.

Когато Алексис запали колата и включи на скорост, Антъни се обърна назад и се огледа.

— Никой не ни следи. Нали ти дадох думата си, че ще бъдем сами? — обади се Алексис от предната седалка.

Но му се искаше да не беше така. И все пак бе обяснил на разузнаването, че не иска да рискува живота на детето си.

„Ще хванете Блек по-късно — им бе казал той. — Той не може да напусне страната, след като вече сте го разкрили. Ще спра веднага щом сме в безопасност и ще ви се обадя по телефона, за да ви дам адреса му. Ако предупредите местната полиция, те ще успеят да го хванат още преди да напусне Брайтън.“

На около половин миля от Хоув Антъни инструктира Алексис да завие към вилата, която беше единствена сред бунгалата, разположени успоредно на брега.

— Нарича се „Раковина“ — ухили се Блек.

Луси усети как стомахът й се свива. Искаше й се да изкрещи: „Какво си направил с детето ми? Да не си я наранил? Добре ли е тя?“, но подчинявайки се на нарежданията на Алексис, тя не промълви нито дума. Колата най-сетне спря. Луси вдигна поглед към горния етаж на вилата и видя, че някой дръпна пердето. Зърна едно лице, но не беше това на Тео.

Антъни Блек тръгна напред по градинската алея и почука нетърпеливо на вратата, която веднага се отвори, и на прага застана Мадлен.

Луси не успя да се овладее, отвори вратата на колата, мина тичешком покрай Алексис и сграбчи ръцете на Мадлен.

— Къде е тя? Къде е Тео? — попита тя, почти останала без дъх.

— Горе — отвърна Мадлен. — Заключена е в стаята, а ключът е у мен. — Тя погледна през рамото на Луси към Антъни, който се хилеше насреща й.

— Всичко е наред — рече той. — Можеш да я доведеш долу, но не им я давай, преди да съм ти казал.

Влязоха във вилата. Луси огледа набързо мръсната, разхвърляна всекидневна и веднага съзря малките обувки на Тео. Погледна умолително Мадлен и извика:

— Моля те, моля те, доведи я бързо.

Мадлен сви рамене и бавно излезе от стаята. След няколко минути се върна, като носеше на ръце заспалото дете.

— Не е упоена, просто е уморена, защото цяла сутрин бяхме на плажа — рече Мадлен, като забеляза ужаса в очите на Луси.

Алексис хвана ръката на Луси, усетил, че тя има намерение веднага да се втурне към Тео.

— Нека да уговорим условията за размяната — обърна се той към германеца. — Предлагам да оставиш детето в колата. Жена ми ще чака там и тогава ще ти дам документите. По този начин никой от нас няма да бъде измамен. Жена ми не може да кара — добави той.

— Идеята е добра — обади се Мадлен и погледна нежно Антъни. — Мисля, че предложението е разумно.

Антъни я погледна злобно и пренебрежително я сряза:

— Затваряй си устата, глупачко. Да не мислиш, че ме интересува проклетото ти мнение. Млъквай и прави, каквото ти казвам.

Мадлен не можеше да повярва на ушите си. С Тео на ръце, тя пристъпи към Антъни.

— Не разбирам какво е станало? Какво съм сторила? Защо си ядосан? — извика тя с разтреперан глас.

— Да й обясня ли, Блек? — намеси се Алексис. — Няма смисъл да криеш повече истината от нея. Това не е истинското му име, Мадлен. Той се казва Антон Шварц и е немски шпионин. Преди няколко месеца той измисли целия този план и ти му беше необходима, за да се добере до къщата ми. Аз трябваше да се досетя по-рано, но ти… ти нямаше как да разбереш, че той само те използва.

Мадлен така пребледня, че Луси се уплаши да не би да припадне и веднага пристъпи към нея. Но съзнанието на Мадлен трескаво работеше. Думите на граф Земски потвърждаваха всяко едно от предишните й съмнения. Тя отново съвсем ясно си припомни как се запознаха с Антъни; желанието му да разбере всичко за миналото й; преструвките му, че я обича и че иска да се ожени за нея. А той всъщност въобще не е бил влюбен в нея. За Мадлен това означаваше много повече от факта, че той е немски шпионин.

Бавно тя прекоси стаята, двете червени петна върху бузите й контрастираха на пребледнялото й лице и тя приличаше на клоун. После вдигна току-що събудилото се момиченце и го сложи върху масата, по която се търкаляха остатъци от закуската — неприятна, противна гледка, на която Мадлен не обърна внимание.

— Обичах те, Антъни — едва-едва продума тя. — Наистина те обичах. Не бих те изоставила дори и да знаех, че си немски шпионин. Не бих се отрекла от теб дори и да беше най-злият престъпник на света. Но това, което не мога да понеса, е, че ти не ме обичаш, че никога не си ме обичал.

— Наслушах се на глупостите ти — извика Антъни, жесток и безразличен към ужасния удар, който й бе нанесъл. — Дай ми детето.

Той пристъпи напред, но в този момент Мадлен пусна детето и грабна кухненския нож. Антъни се обърна, за да сграбчи Тео, но Мадлен вдигна ръка и ножът потъна в гърдите му.

Всичко стана толкова бързо, че Алексис не успя да предотврати удара. Вероятно подсъзнателно не му се искаше да се намесва и може би затова рефлексите му не бяха толкова бързи. Когато отиде до масата, Антъни Блек лежеше неподвижно върху нея. Ножът бе преминал между две ребра и бе пронизал сърцето му.

— О, Боже — извика Луси, заобиколи бързо масата и грабна Тео. Детето не разбираше какво става и се усмихваше на майка си.

— Направих пясъчен замък — весело викаше Тео. — Татко, ела да видиш моя замък. Мамо, направи ми още един замък.

— Заведи я в колата, Луси — нареди Алексис с рязък тон. — Аз ще се оправя с Мадлен.

Луси излезе от стаята с бърборещата Тео на ръце, а Алексис се обърна към жената, която не помръдваше от мястото си и вцепенено гледаше кръвта, която обагряше карираната покривка на масата.

— Мъртъв е, нали? — безучастно попита Мадлен. — Никога няма да ме прегърне отново. Никога няма да ме целуне. Обичам го.

Независимо че тя го бе измамила, предала и бе отвлякла детето му, в този момент Алексис я съжаляваше. Тя беше една повяхнала, разчорлена, безпомощна и сантиментална жена, загубила единствения човек на света, когото е обичала. И точно тя го бе убила.

— По-добре да седнеш — рече той с повелителен тон.

Но Мадлен остана права.

— Обичах го — продължи тя — и затова го убих. Той не трябваше да постъпва така с мен. Аз го обичах…

Тя впери празен поглед в Алексис, сякаш не забелязваше присъствието му, нито пък мъртвеца. Поклащаше се леко напред-назад и тихо стенеше. Алексис й помогна да седне на един стол, като си помисли, че състоянието й е доста тревожно. Тя не се съпротивляваше и очевидно беше безучастна към всичко освен към собствените си объркани мисли. Алексис се питаше дали не е опасно да я остави тук сама, докато намери полицейския участък.

Странна усмивка изкриви лицето на жената.

— Ще отидем ли в събота на кино, Антъни? — мърмореше неразбрано тя. — Обичам да ходя на кино. Чудя се къде ли съм си оставила ръкавиците.

Тя отново започна тихо да нарежда и Алексис вече не се съмняваше, че е изгубила разсъдъка си. Тя не беше в състояние да пътува с тях за Лондон. Би могъл да я заключи тук, може би в банята. Ще отиде до най-близкия телефон и ще се свърже с Фаншоу. Наблизо имаше хотел и Алексис отиде дотам, за да се обади по телефона.

Успокоен, че Фаншоу ще поеме всичко в свои ръце, Алексис се запъти към колата, където развълнуваната Луси люлееше спящата Тео.

— Какво ще стане с горката жена? — попита Луси на път за Лондон. — Ще я осъдят ли за убийство? Ще я обесят ли?

— Честно казано, не знам, Луси — отвърна Алексис. — Ще се опитат да потулят тази история. Може би ще я изпратят в приют за душевноболни.

— Но тя наистина ли полудя? — изумено попита Луси.

Алексис въздъхна.

— Не знам, Луси. Явно, че е обичала Блек и една жена на нейната възраст… Може би след време ще се оправи и ще я изпратят в родината й. Ще видим.

Настъпи мълчание. Само Луси тихо припяваше, надвесена над спящото дете:

„Посях семенцата на любовта

Посях ги през пролетта.“

Луси наруши мълчанието и замислено рече:

— Любовта е странно нещо, нали, Алексис? Искам да кажа, че любовта е болка и дори може да те накара да убиеш човека, когото обичаш.

— Не бива да става така — тихо отвърна Алексис. — Ако двама души се обичат, любовта трябва да им носи само щастие.

— В известен смисъл… — продължи Луси, сякаш говореше повече на себе си, — разбирам как се чувства Мадлен. Преди много време, когато бях съвсем млада, аз също обичах един мъж, който не се интересуваше от мен. Когато разбрах, че той не ме обича, толкова го намразих, че сигурно бих го убила, ако тогава ми бе хрумнала тази идея. Но така или иначе — добави тя с горчива усмивка — нямах нож подръка.

Алексис усети как сърцето му подскочи и внезапна мисъл просветли съзнанието му. Луси никога не бе му казвала такива подробности от миналото си, но сега той разбираше, че тя говори за бащата на Тео, същия този мъж, когото тя така страстно ненавиждаше. Но вместо да убие човека, който й бе причинил толкова мъка, тя бе унищожила любовта в себе си. И като отричаше съществуването на любовта, тя всъщност се предпазваше от болката.

Алексис слушаше ясния й топъл глас, докато тя пееше на детето и си мислеше, че тя не би могла да се предпази завинаги от любовта. Тя вече не можеше да скрие майчинското си чувство, което изпитваше към Тео. Може би скоро Луси щеше да обикне и него.

Глава двадесета
Август 1915 — юни 1916 година

Филип Грей беше неспокоен и разтревожен. След два дни той трябваше да се върне на кораба. Преди не се бе притеснявал ни най-малко за Джейн. Откакто преди четири години тя бе дошла в Рошфорд, нямаше и ден, в който тя да се е чувствала нещастна. Лейди Рошфорд се държеше към нея както към собствените си деца и Джейн я възприемаше като родна майка. Благодарение на спокойната и ведра атмосфера в Рошфорд, кльощавото, срамежливо дванадесетгодишно момиченце бе станало красива девойка. Въпреки че физически Джейн се различаваше от лейди Рошфорд, характерите им бяха изненадващо сходни — и двете бяха мили, внимателни, чувствителни и разумни. Джейн печелеше симпатиите на всички със своята сговорчивост и лъчезарност. И точно тук се криеше причината за тревогата на Филип.

Той стоеше до прозореца, втренчил поглед в градината. Оливър и Джейн седяха в един хамак, опънат между клоните на огромната липа. Държаха се за ръце, увлечени в разговор, като не сваляха поглед един от друг. По време на отпуската си Филип се бе опитвал да пропъди от съзнанието си една глупава мисъл — че отношенията между Джейн и Оливър не са като между брат и сестра. Беше наясно, че Джейн боготвореше Оливър и че младият Оливър беше привързан към нея. Но сега Филип трябваше да признае пред себе си, че в крайна сметка тази мисъл не беше чак толкова абсурдна. Оливър беше вече във възраст, в която обръщаше по-специално внимание на момичетата, а Джейн беше достатъчно хубава и способна да отклони вниманието на момчето от крикета и войната.

Тревожните мисли сякаш състариха Филип. Всичко би било чудесно, стига само Джейн да не беше сестра на Оливър. И двамата не знаеха, че са от един баща. Лелята на Филип бе казала на Джейн, че баща й Едуин Грей, е служил във флотата и е починал на кораба си в открито море. Джейн никога не бе поставяла под съмнение тази информация и дори не подозираше, че майка й е била любовница на лорд Роуел Рошфорд, който всъщност е баща и на трите деца Грей.

Сега омразата на Филип към истинския му баща се надигаше като жлъчна вълна, която се разливаше в тялото му. Ако някой заслужаваше да умре, то това беше той, лорд Рошфорд. Този негодник се бе отнесъл жестоко и бе причинил болка не само на майка му, но и на нежната и внимателна лейди Рошфорд. През всичките тези години Филип се бе опитвал да го забрави. Възхищаваше се от двамата си чичовци, Тоби и Пелам, и смяташе, че те заслужават да носят името на такъв знатен род. Но не можеше толкова лесно да заличи от съзнанието си призрачния спомен за баща си.

Филип се стъписа още повече, когато забеляза ръката на Оливър, която нежно докосваше дългата бляскава коса на Джейн. Тя склони глава на рамото му. Двамата леко се полюшваха в хамака, а слънчевите лъчи весело се прокрадваха през листата на липата.

Филип рязко се обърна с гръб към прозореца. Помисли си, че се поддава на внушение. Очевидно, нито лейди Рошфорд, нито чичо Тоби се тормозят от такива нелепи подозрения, в противен случай биха споменали нещо за тях пред него. След няколко седмици Оливър ще се върне в Итън и Джейн ще бъде забравена… или пък ще бъде просто сестрата, която си е останала вкъщи. Те и двамата бяха млади, твърде млади за любов. Филип реши, че когато следващия път се прибере в отпуск, ще се опита да се справи с проблема, ако изобщо има такъв.

Оливър също мислеше за връщането си в училище.

— Много ми се иска да не се връщам в Итън — разпалено рече той. — Ех, ако бях на възрастта на Марк, щях да се запиша в армията и да направя нещо. Войната сигурно ще свърши преди да мога да се включа в нея.

Той погледна към разтревожената Джейн и се разсмя. В гласа му се долавяха нотки на нежност, когато добави:

— Хайде, започваш да приличаш на мама. Разчитах да ме подкрепиш, Джейн, когато му дойде времето, ако въобще дойде. Ще го направиш заради мен, нали?

Джейн въздъхна.

— Сигурно, но и аз като майка ти съм жена и не бих могла да понеса… ако те ранят или…

— Е, хайде, глупачето ми — рече Оливър и стисна силно ръката й. — Предполагам, че държиш на мен… имам предвид, че думите ти показват, че си привързана към мен.

— Винаги съм била привързана към теб, Оливър — тихо и развълнувано каза Джейн. — Не си спомням да е имало миг, откакто съм се запознала с теб, в който да не си означавал за мен това, което означават Марк и Филип. А ти знаеш колко много ги обичам.

Изражението на Оливър бе комична смесица от задоволство и тревога.

— Да, но те са твои братя, Джейн — сериозно каза той. — Малко или много ти трябва да ги обичаш. Странно, нали? Винаги съм те възприемал като сестра и един ден се събудих, внезапно осъзнал, че не сме кръвно свързани и че дори можем да се оженим, ако искаме…

Той млъкна и се изчерви от смущение, че бе издал най-съкровената си тайна. Напрегнато чакаше отговора на Джейн, като се опасяваше, че тя ще го помисли за прекалено сантиментален. Но явно тя, както винаги досега, съвсем правилно бе разбрала какво се опитваше да й каже той.

— И аз съм си мислила за това, Оливър — нежно рече тя. — Ако съм искала с някого да споделя живота си, то този някой си ти, Оливър.

— Знам — възбудено каза той. — Ние чудесно се разбираме, нали? О, за Бога, Джейн, ще ми пишеш, нали? Имам предвид, като се върна в училище. Сякаш цяла вечност ни дели от коледната ваканция.

Оливър млъкна като съзря Филип. Той идваше към тях, последван от две възрастни прислужници, които носеха чая. Двете млади прислужници, които обикновено сервираха следобедния чай бяха напуснали, за да започнат работа в една фабрика за муниции.

Джейн скочи и се затича към брат си. Мушна ръката си в неговата и като въздъхна рече:

— Жалко, че утре заминаваш, Фил. Толкова бързо свърши отпуската ти. Когато човек е щастлив, сякаш времето лети, а когато вършиш неприятни неща, то сякаш едва-едва се влачи.

От къщата излезе Уилоу, която с бързи крачки се запъти към тях. Беше пребледняла.

— Тоби току-що говори с Алексис по телефона — сякаш изстреля думите тя. — Алексис не се е впускал в подробности, но явно нещо ужасно се е случило с малката Тео. Във всеки случай сега всичко е наред и днес следобед ще докара Луси и Тео на гости. Тоби спомена, че май Тео е била изчезнала. Връзката била много лоша и не можал да чуе съвсем ясно какво му говори Алексис.

Оливър стана и придърпа един шезлонг, за да седне майка му.

— Изчезнала? А Мередит? — попита той.

— Тя е имала свободен ден — отвърна Уилоу и се отпусна в шезлонга. — Горката Луси, сигурно не е била на себе си.

— Не се тревожи, мамо — ласкаво рече Оливър. — Нали всичко е свършило благополучно. Хайде, пийни малко чай. Ще разберем подробностите, когато пристигнат.

Но Алексис бе забранил на Луси да казва истината за отвличането на когото и да е било.

— Това ще предизвика много въпроси, на които нямам право да отговоря — обясни той. — Знам, че всички сме едно семейство, Луси, но работата ми е свръхсекретна и колкото по-малко говоря, толкова по-добре. Ще кажем, че Тео е излязла през входната врата, която Мадлен е оставила отворена и че сме я открили през нощта в градината.

Луси нямаше желание да съживява спомена от онзи кошмарен ден в Брайтън. Колкото по-бързо забрави потресаващата гледка, която представляваше проснатото тяло на Антъни Блек върху мръсната кухненска маса, толкова по-скоро щеше да се успокои. Въпреки че Луси видимо бе запазила хладнокръвие, докато траеше това ужасно преживяване, напрежението и страхът бяха оказали своето въздействие. И когато Уилоу със сълзи на очи се втурна да посрещне дъщеря си, самообладанието на Луси сякаш се изпари. Почувствала майчините ръце, които нежно я обгърнаха, Луси избухна в плач.

Уилоу я заведе в спалнята, освободи суетящата се Поли и седна на леглото, като все още държеше в прегръдките си Луси.

— Знам как си се почувствала, скъпа моя — нежно рече тя, като бършеше с носна кърпичка сълзите на Луси, сякаш беше малко дете. — Няма нищо по-мъчително за една майка от това да изгуби детето си.

Луси едва си поемаше въздух, докато се опитваше да проговори.

— Едва когато разбрах, че може никога повече да не видя Тео, осъзнах колко много я обичам — каза тя. — О, мамо, мислех си за теб… как си се чувствала, когато си разбрала, че са ме отвлекли…

Уилоу се разплака и притисна още по-силно дъщеря си. Но този път тя плачеше от радост. За първи път те се прегръщаха топло и искрено и на Уилоу все още не й се вярваше, че най-сетне имаше нещо, което здраво свързваше майка и дъщеря.

— О, скъпа, ние наистина сме две сантиментални глупачки — рече Уилоу с пресипнал глас. — Седим си тук и си изплакваме очите, вместо да се веселим и да празнуваме. Тео се чувства добре, нали? Мередит каза, че детето не е пострадало.

Луси с усилие се усмихна.

— Нищо й няма. Мисля, че единствено аз понасям последиците на шока. През цялото време имах чувството, че изживявам някакъв ужасен кошмар, че всичко, което се случва, е само един чудовищен сън. Алексис беше спокоен и се държа чудесно. Прислугата също.

Уилоу кимна и въздъхна.

— Жалко, че много от домашните прислужници напуснаха — рече тя. — Не ги обвинявам, а и Тоби не би ми позволил да ги убедя да останат, щом са решили да заминат на фронта. Тук останаха само петнадесет. Тоби казва, че нямаме нужда от шофьор и ме кара до Танбридж Уелс, когато реша да пазарувам. Изглежда, ще трябва да се науча да карам кола. В днешно време много от жените го правят.

Луси се усмихна.

— Алексис непрекъснато ми повтаря, че и аз трябва да се науча — рече тя. — Но не мисля, че ще мога да се справя.

— Аз също — възкликна Уилоу. — Ние доста си приличаме, нали, скъпа?

Луси кимна.

— Може би… в някои неща. Но ти си по-добра от мен, мамо. Ти мислиш и за другите, а аз мисля само за себе си.

— Хайде, стига, скъпа. Просто ми доставя удоволствие да се грижа за хората, които обичам.

— Да, но аз никого не обичам — рече Луси.

— Това не е вярно, скъпа — засмя се Уилоу и като хвана Луси подръка, я поведе към вратата.

„Вярно е“ — мислеше си Луси, но не й се искаше да разочарова съвсем майка си. Чувствата й към Тео се основаваха единствено на естествения майчински инстинкт, а привързаността й към семейството бе също някаква даденост. Що се отнася до Алексис, тя винаги се е възхищавала от него, винаги го е харесвала и никога не е искала да бъде нечия друга съпруга, но сред цялата тази гама от чувства любовта я нямаше.

Когато вечерта си легнаха, Алексис отново спомена думата „любов“.

— Знам, че обичаш Тео — рече той, — и ако настояваш да се върнеш с мен в Лондон, само си помисли, че тук, в Рошфорд, Тео ще бъде в безопасност. Въздушните нападения на германците зачестяват и въпреки че не съм запознат с последните данни, знам, че в резултат на една-единствена атака през юни са убити двадесет и четири души и четиридесет къщи са унищожени. Много скоро те ще бомбардират и Лондон. И колкото и смели да са нашите пилоти, едва ли ще успеят да предотвратят всички атаки.

Луси не искаше да се разделя с детето си, но нямаше и желание да остане в Рошфорд, след като в Лондон прекарваше времето си далеч по-приятно. Тя обясни на Алексис, че в Хавърхърст не устройват такива забавления като чай с танци, но все пак се съгласи Тео и Мередит да останат в Рошфорд.

През последния ден от ваканцията на Оливър в Рошфорд пристигна един американски военен кореспондент, който носеше писмо от Пелам. Казваше се Ед Бейнс, беше нисък на ръст, с тъмна коса и носеше очила. Уилоу и Тоби го приеха в салона, където Уилоу сърдечно посрещна сънародника си. Ед също беше от Сан Франциско. Той се връщаше от Епърни с последните новини за Силви и Пелам. Носеше и писмо специално до Оливър.

Американецът прие поканата да остане на обяд и след една доза мартини започна да разказва преживелиците си. В това време Оливър развълнувано четеше писмото от чичо Пелам.

— Чичо Пелам се е запознал с летец от Кралските военновъздушни сили — възкликна той. — Този човек е извършвал разузнавателен полет над лагера на германците, когато едното крило на самолета му се е повредило. Успял да кацне недалеч от Епърни и чичо Пелам го прибрал. Летецът бил на моята възраст, мамо.

Оливър вдигна очи към майка си и срещна неодобрителния й поглед. Веднага осъзна, че майка му не е очарована от евентуалната възможност, която му се предоставяше. Но американецът явно бе впечатлен и се обърна към Оливър:

— Надяваш се да станеш летец ли, млади човече? — попита той.

— Веднага щом свърша училище, сър — възбудено отвърна Оливър.

— Така мислеше и чичо ти — рече американецът и се обърна към Уилоу: — Вашият девер и етърва вършат доста добра работа в Епърни. Миналата година германците бяха съсипали красивата им къща, но мистър и мисис Рошфорд са я почистили, постегнали и сега тя се е превърнала в болница. Там е пълно с лекари и медицински сестри, изпратени от Червения кръст.

— Това е чудесна новина — намеси се Тоби. — Въпреки че не мога да си представя брат си в ролята на Флорънс Найтингейл — добави той и се усмихна.

— Не, мисис Рошфорд е заела тази роля — отвърна Ед. — Брат ви е погълнат от съвсем различни занимания, изискващи далеч повече енергичност. Той кръстосва провинцията със старата си бричка и прибира ранените войници, които се оттеглят от фронтовата линия. След всяко нападение и от двете страни, броят на ранените и убитите застрашително нараства.

Той не спомена за ужасяващите гледки, които бе виждал, тъй като забеляза, че неговата домакиня нямаше и понятие от жестокостите на войната. А и тези обяснения му бяха спестени, защото младият Оливър Рошфорд стана от мястото си и се приближи към него.

— Разрешете ми да ви донеса още едно питие, сър — каза той, взе чашата на госта и се запъти към масичката, където Датън бе оставил напитките.

Ед Бейнс бе потънал в размишления за семейство Рошфорд. През последните шест месеца той бе видял английските аристократи в съвсем друга светлина, различна от тази, в която му я бяха представили неговите колеги в Щатите. Там бе чувал да ги наричат „сноби“, „твърдоглавци“, „мързеливци“, „егоисти“ и „консерватори“. Той не очакваше, че ще ги хареса, а още по-малко, че ще ги уважава и ще им се възхищава. Но вече бе започнал да разбира какво отличава английския благородник от другите хора — и този стар, огромен дом, традициите в него, прислужниците, начинът на живот бяха част от причината за това различие.

По време на пътуванията си из Европа Ед бе говорил с много хора, от високопоставени офицери до обикновени редници, и всички те бяха готови да се пожертват за своята страна. За англичаните имаше само един път, само една алтернатива и те биха дали живота си заради това, в което вярваха. Предаността и смелостта им бяха непоклатими — за пример им служеха такива семейства като Рошфорд. Войниците имаха пълно доверие на офицерите си и бяха убедени, че няма да бъдат подведени… дори и най-безпомощните, като Рупърт Рошфорд, с когото Ед се бе запознал в Брюксел.

Той погледна към бледото, напрегнато лице на красивата жена, седнала срещу него, и се питаше как ще приеме тя новината, която беше крайно време да й съобщи. Ед се окуражи с мисълта, че все пак Рупърт Рошфорд не й е роден брат и се надяваше тя да не се разтревожи много за него.

— Преди една седмица бях в Брюксел — тихо каза Ед. — Мистър Пелам Рошфорд знаеше, че отивам там и ме помоли да потърся брат му. Успях да го открия и имам новини за вас, които се отнасят до него.

Лицето на Уилоу засия от приятната изненада, но усмивката й веднага изчезна, когато видя сериозното изражение на журналиста.

— Добре ли е? — нетърпеливо попита тя.

Ед Бейнс кимна.

— И той, и приятелят му, граф фон Круге, са живи и здрави. Притесняват се обаче за опасното положение, в което се намират. Случайно да знаете за приятелството им с англичанката Едит Кавел?

Тоби го погледна над очилата. Нямаше причина да не признаят истината, тъй като очевидно американецът познаваше мис Кавел.

— Да, знаем, както и за съвместната им дейност — отвърна Тоби.

Ед Бейнс въздъхна с облекчение.

— В такъв случай сигурно сте наясно за опасността, в която се намират — рече той, — и ще ми бъде по-лесно да продължа разказа си. Когато ги посетих, брат ви и неговият приятел бяха много загрижени за мис Кавел, която е била арестувана от германците на пети август. — Той долови въздишката на Уилоу, но все пак реши да продължи: — Независимо че всички медицински сестри, които са работили при мис Кавел, са знаели, че е заловена, никоя от тях не е успяла да разбере къде са я завели. Граф фон Круге писал до фон Бисинг, който както разбрах бил високопоставено лице в Брюксел, но отговор така и не дошъл. Предложих им да отида до Американската легация в Брюксел, за да се опитам да разбера какво се е случило.

— Много мило от ваша страна, мистър Бейнс — обади се Уилоу.

— Това беше най-малкото, което можех да направя, мисис Рошфорд. Срещнах се с американския министър, Бранд Уитлок, и той много ми помогна. Каза ми, че мис Кавел е затворена в една килия в мъжкото отделение на затвора „Св. Жил“ — там германците държат политическите затворници. Тя не е малтретирана, но всички се тревожат за нея, защото германските власти не разрешават никакви посещения, въпреки че нашата легация от съвсем високо ниво ги бе помолила да посети мис Кавел. Никой не може да каже кога ще се състои процесът срещу нея. Разбрах, че белгийският адвокат Томас Браун е ангажиран със защитата й. Нашият министър е доста загрижен, защото няма никаква информация за мис Кавел.

— А помощниците на мис Кавел? Какви са новините за тях? — тревожно попита Уилоу.

— Страхувам се, че много от тях са в същия затвор, но за щастие брат ви и графът не са арестувани. В момента при тях се укриват двама войници от съюзническата армия — един французин и един англичанин — и вашият брат, мистър Рошфорд, отбеляза, че ако той и графът напуснат Брюксел, това би означавало да изоставят в беда тези двама войници.

Тоби кимна. Не можеше съвсем да прикрие тревогата си.

— Разбирам напълно как се чувстват, както и опасността, в която се намират — рече той. — Благодаря ви за информацията, мистър Бейнс.

„Характерна черта на англичаните е да не издават публично чувствата си“ — мислеше си Ед, когато икономът влезе, за да ги уведоми, че обядът е готов.

За човек като Бейнс, дошъл от ада на войната, тази тиха, красива къща и спокойният живот на нейните обитатели му се струваха като същински рай. Той не бе забелязал никакви признаци, по които да се познае, че страната е въвлечена в една от най-кръвопролитните войни в историята. Само картата на Тоби Рошфорд, разпъната в салона, подсказваше, че тези хора имаха представа за това, което става в Европа. Истинско чудо е, че и Пелам, и Рупърт Рошфорд му бяха казали „Трябва да се отбиеш в Рошфорд. Не е много далеч от Лондон. Там ще видиш кътче от истинската Англия, такава каквато винаги е била.“

Когато дойде време да си тръгва, Бейнс достигна до заключението, че не всички от това голямо семейство са останали незасегнати от военната треска. Младият лорд Рошфорд и неговият приятел Марк излязоха на терасата, за да си вземат довиждане. Момчешките им все още непокрити с бръчки лица, горяха от възбуда нетърпение.

— В своите репортажи ще кажете на американците, че ние ще спечелим тази война, нали, сър? — рече Оливър. — Въобще не се страхуваме от фрицовете, нали, Марк? И кажете още, че германците никога не могат да имат като нашите пилоти, дори и да произвеждат повече самолети.

Ед Бейнс се усмихна и кимна. Но докато караше към Лондон, той не можеше да пропъди една натрапчива, тревожна мисъл, че в крайна сметка не е достатъчно само да бъдеш смел. Германците не само имаха повече самолети, но и добре обучена висококвалифицирана армия и разполагаха с двеста и десет милиметрови гаубици, докато съюзниците имаха само седемдесет и пет.

„По дяволите“ — изруга Ед Бейнс на глас, докато минаваше през притихналия Хавърхърст. Войната е мръсна работа и красива страна като тази не бива да се бие за чужда кауза. Ед се наслаждаваше на природата, местеше поглед ту вляво, ту вдясно и си спомни за английския художник Констъбъл, чиито картини изобразяваха типичните английски пасторални сцени.

Мислите му се върнаха към английската медицинска сестра, която гниеше в немския затвор. Би могло да излезе добър репортаж, ако напише за дейността на мис Кавел — всичките тези рисковани, организирани от нея бягства биха разпалили въображението на читателите на неговия вестник. Единственият проблем бе, че краят все още не е ясен. Би могъл да почака, докато мине процесът. Съдейки по начина, по който говореха за нея в Брюксел, тя е станала жива легенда. Сигурно съвсем скоро германците ще изправят горката жена пред съда. „Дейли Поуст“ несъмнено ще разбере резултата от този процес и тогава Ед би могъл да продаде статията си.

До средата на октомври Ед Бейнс не бе научил чудовищната новина, която целият свят бе узнал — за разстрела на мис Кавел. Според източниците присъдата е била произнесена и изпълнена доста скоро след процеса във военния съд, който се е състоял между седми и девети октомври.

Тоби беше потресен, когато сутринта на двадесет и трети октомври отвори „Таймс“ и прочете заглавието „Ужас и безчестие“. Според министъра на външните работи, сър Едуард Грей, мис Кавел не е била обвинена в шпионаж и въпреки това всички молби за снизхождение са били пренебрегнати, независимо че тя бе лекувала и немски войници.

През ноември Тоби получи писмо от Ед Бейнс, в което той съобщаваше за възмущението и ужаса, който бе обхванал и американците. Ед бе открил, че екзекуцията на мис Кавел е трябвало да се състои на дванадесети октомври, но била изтеглена по съкратена процедура и мис Кавел била убита само няколко часа след произнасяне на присъдата.

„Това е скандално, престъпно — пишеше Бейнс — и когато тези факти станат широкоизвестни, това неминуемо ще предизвика антигермански настроения тук, в Америка. Междувременно, правя всичко възможно, за да събера повече информация за брат ви.“

Но все още нямаше никакви известия. На Коледа, когато цялото семейство се събра в Рошфорд, главната тема на разговор беше съдбата на Едит Кавел. Нейната смелост и жертвоготовност непрекъснато се обсъждаха и Алексис говореше с възхищение за ролята на жените във войната.

— И не става въпрос само за медицинските грижи, които полагат — продължаваше той. — Знаете ли, че над един милион жени са ангажирани във фабриките и търговията при положение, че никога досега не са работили.

Заинтригувана от разговора, Джейн вдигна поглед от плетката си.

— И с какво точно се занимават, Алексис — полюбопитства тя.

Той се усмихна на момичето и отвърна:

— С всичко, което можеш да си представиш. Ако беше достатъчно голяма, ти би могла да постъпиш на работа във фабрика за муниции, в мелница, в склад за строителни материали. А ако си достатъчно умна и способна, би могла да ръководиш адвокатска кантора или да работиш в банка.

— Аз предпочитам да бъда пощальон — обади се Зандра. — Тъй като мистър Купър замина да се бие срещу германците, сега мисис Купър разнася писмата.

— А не искаш ли да си машинист или полицай? — подразни я Алексис.

Луси стоеше пред камината, а до нея дремеше един лабрадор. Страните й горяха, но не само от огъня в камината. Когато се обърна към Алексис, погледът й гореше от гняв и възмущение.

— Надявам се, не си мислиш, че аз трябва да работя в някоя мелница или в някой мръсен склад за тухли? — рече тя със студен и неприязнен тон.

Оливър погледна сестра си и колебливо рече:

— Сигурно и ти искаш да направиш нещо, Луси? Джейн ще се запише в курсовете за медицински сестри, веднага щом навърши нужните години. Мислех си, че и ти желаеш да…

— Не, не желая — сряза го Луси. — Смятам, че войната е безсмислено нещо, но тъй като толкова много жени искат да работят, нека си работят, щом това им доставя удоволствие. А що се отнася до гледането на болни, Джейн, щом искаш да търкаш пода и да миеш чинии, това си е лично твоя работа. За мен това е слугинска работа.

Когато напусна дома на шапкаря в Париж, Луси се бе зарекла никога повече да не се захваща с такъв робски труд и заради тази глупава война тя не би станала отново слугиня. Тя беше графиня Земски и не беше нужно да работи.

Алексис си мълчеше, но Луси знаеше, че той мълчаливо подкрепя Оливър.

Колкото Луси беше безразлична към войната, толкова Оливър бе обсебен от желанието си да изпълни своя дълг. По време на великденската ваканция той не говореше за нищо друго, макар и да избягваше тази тема в присъствието на майка си. Филип си беше дошъл в кратък отпуск и точно на него Оливър довери, че има намерение да напусне училище веднага щом навърши осемнадесет години. Той обясни на Филип, че физически е напълно здрав и годен за служба, като повечето осемнадесетгодишни момчета, които вече воюваха.

Марк на два пъти се бе опитал да постъпи във въздушните войски, но молбата му бе отхвърлена по здравословни причини. Независимо че бяха минали почти десет месеца от преживяването му на „Лузитания“, последиците бяха много по-сериозни, отколкото предполагаше Питър Роуз. В резултат на леко увреждане на мозъка му говорът и рефлексите на Марк бяха забавени и военният лекар му бе казал, че трябва да почака още шест месеца и тогава да поднови молбата си за постъпване в авиацията. Марк несъзнателно накара Филип сериозно да се замисли за отношенията между Оливър и Джейн.

— Мисля, че това е страхотно — възкликна Марк. — Оливър е много свястно момче и намирам, че е напълно подходящ за съпруг на Джейн.

— Джейн още няма седемнадесет години — сряза го Филип. — Рано е да се жени за когото и да било.

Марк учудено го погледна.

— Естествено, но биха могли да се сгодят.

— Дори не искам да обсъждам този въпрос, Марк — прекъсна го Филип. — Дано и те не мислят още за това. За Бога, та Оливър още ходи на училище.

Филип забеляза озадачения поглед на брат си, но не биваше да му разкрива истината. За нищо на света не би позволил Марк или Джейн да научат кой е истинският им баща. На него му струваше достатъчно много усилия да приеме срама, че е незаконороден, и години наред се бореше с него. За щастие, когато преди да постъпи във флотата трябваше да даде акта си за раждане, никой не бе поставил под съмнение фалшивите данни, които майка му бе дала, за да регистрира раждането му. Иначе те бързо щяха да разберат, че така нареченият му баща, виконт Грей, е починал няколко години преди раждането на Филип.

През следващите два дни Филип крадешком наблюдаваше Оливър и Джейн. Когато не бяха в компанията на възрастните, те почти винаги се държаха за ръце. Или пък седяха един до друг до прозореца в учебната стая и четяха на глас стиховете на Рупърт Брук, които Филип бе подарил на Джейн. Или дълго се разхождаха сами в полето, прегърнати, придружени само от кучетата, които подтичваха пред тях.

Със свито сърце Филип реши, че Оливър трябва да узнае истината. Тъй като нямаше смисъл да отлага този тежък и неприятен разговор, той успя да убеди Оливър да се разходи с него до Хавърхърст, за да купят турски цигари. Оливър предложи да поканят и Джейн, но Филип категорично отказа.

— Искам да си поговоря с теб насаме — измънка той, когато двамата с Оливър тръгнаха по алеята.

Беше студен, но слънчев мартенски ден и вятърът разрошваше косата на Оливър. „Прилича малко на Рупърт Брук — мислеше си Филип — и нищо чудно, че момичетата го намират за много романтичен.“

— Всъщност темата на разговора ни е дяволски неприятна — започна Филип, доволен, че не се налагаше да гледа Оливър право в очите. Оливър глупаво се усмихваше.

— Става въпрос за Джейн, нали? — попита той. — Искаш да разбереш дали намеренията ми са почтени, нали, Фил? — добави той с чувство за хумор и потупа приятелски Филип по рамото. — Сигурно съм бил наивен, като съм си мислил, че никой не усеща какво чувствам аз… или по-точно какви са отношенията помежду ни. Смятахме още известно време да пазим в тайна чувствата си един към друг, тъй като сме още твърде млади. Но мога да ти кажа едно, Фил, аз обичам сестра ти, много я обичам и един ден ще…

— Оливър — прекъсна го Филип, а гласът му прозвуча като неочакван изстрел. И двамата се заковаха на място и впериха поглед един в друг. — Това не може да стане… имам предвид ти и Джейн. О, Боже. — Той прокара ръка по челото си и стисна брадичката си. Не се бе чувствал толкова объркан от времето, когато за първи път бе отишъл при лейди Рошфорд, за да я моли за помощ. Но сега връщане назад нямаше. — Слушай, Оливър — прошепна той отчаяно, — не че имам нещо против, аз те харесвам страшно много и… при други обстоятелства бих се радвал да ми станеш зет. Но… работата е там, че… по дяволите, ние с теб сме братя… по баща.

Това беше всичко, което можеше да направи при създалите се обстоятелства, но обяснението му беше неясно за Оливър, който в първия момент сметна, че Филип е полудял.

— Каквото и да се опитваш да кажеш, Филип, говори по-ясно и смислено. Какво имаш предвид, като казваш, че сме братя?

Филип се прокашля и отвърна:

— Майка ти едва ли ще ти каже, Оливър, нито пък аз щях да го сторя, ако не бях забелязал отношението ти към Джейн. Ние с теб сме от един и същ баща. Марк, Джейн и аз — всички сме родни деца на баща ти.

— Искаш да кажеш, че той е бил женен за друга, преди да се ожени за мама?

— Не, не е точно така. Нашата майка му е била любовница. Ние сме негови незаконни деца. И ето, сега виждаш, че ти и Джейн имате един баща.

Най-после успя да го каже. Лицето на Оливър бе станало бледо като на мъртвец.

— Не мога да повярвам — едва смутолеви той. — Ако това е истина, какво правите вие в нашия дом? Не съм чувал за друга подобна лудост. Не мога да повярвам.

— Боя се, че това е истината, Оливър. Майка ти е невероятна жена, тъкмо тя предложи да осинови Джейн и Марк, след като леля почина. Мисля, че тя се чувства длъжна да поеме на плещите си отговорността на баща ти. В крайна сметка всички ние сме негови деца и връзката му с майка ми не беше случайна… тя продължи доста време.

— И майка ми е знаела? — попита Оливър огорчен.

— Да. След като майка ми омръзна на баща ни, той си намери други любовници. Предполагам, че майка ти постепенно се е примирила с това положение. Не е имала кой знае каква друга възможност, докато накрая, разбира се, се е решила да го напусне. Очевидно животът е бил жесток към нея. В моите очи тя е светица.

Оливър тръгна по алеята с дълги бързи крачки, които издаваха вътрешното му напрежение. Едва сега започваше да осъзнава какво означава тази новина за него… и за Джейн. Нищо чудно, че те се вълнуваха от едни и същи неща, че по много въпроси споделяха едно и също мнение. Ето защо имаха чувството, че са създадени един за друг. А как иначе, нали бяха брат и сестра, макар и само по баща.

— О, Боже, Филип, предпочитам да не ми го беше казвал — извика отчаяно той. — Но, разбира се — добави той тихо, — ти трябваше да го сториш.

— Ужасно съжалявам, приятелю — рече Филип съкрушен. — Не исках да споменавам нищо пред Джейн… е, ти сам реши дали да й кажеш истината или не… Тя не знае, че е незаконородена. Леля ми никога не е отваряла дума за това, а… когато баща ми… баща ни напусна дома ни, Джейн беше съвсем малка и едва ли си спомня как изглежда той.

— Ти си знаел, Фил — разгневено извика Оливър, — но защо майка ми не ми е казала? — Той ритна ядосано един камък, който полетя към оградата. Все по-силно усещаше възела, който се затягаше в стомаха му, докато осъзнаваше нелепата истина.

— Майка ти е изключително милостива жена, Оливър — тихо рече Филип. — Тя винаги се е стремила да ни предпази от позора, че сме незаконни и съм сигурен, че е искала и на вас да спести срама на баща ви.

— Той не е човек, с когото можеш да се гордееш, нали, Фил? — рече Оливър, а в тона му се долавяше горчивина и разочарование. — Нищо чудно, че мама го напусна. Но ако знаех истината, щях да приема Джейн като сестра и за нея аз щях да бъда само брат. Сега ще трябва да й кажем истината.

Как иначе би могъл да й обясни причината за внезапното му охладняване? Нямаше да си държат повече ръцете, край на милувките и на откраднатите целувки. Никога повече нямаше да споменават помежду си думата „любов“. И изведнъж му хрумна, че има и друг начин. Би могъл да накара Джейн да повярва, че чувствата му са се променили… че има друго момиче. Те често си говореха за верността в любовта. И двамата бяха заявили, че чувствата им един към друг никога няма да се променят. Колко ли огорчена и наранена щеше да бъде тя. И все пак, не беше ли това по-добрият изход, отколкото да кажеш на едно момиче, че е незаконородено?

— Филип, ти какво предлагаш? Трудно ми е да взема някакво решение. Аз наистина обичам Джейн и знам, чe и тя ме обича. Не искам да я нараня.

— Знам, Оливър. И аз не искам тя да страда, но не виждам друг начин. Може би, ако заминеш за по-дълго време… или тя…, или пък, ако й покажеш, че всичко между вас е свършило… Но честно казано, ако бях на мястото на Джейн, щях да си мисля, че ми дължиш обяснение… Ох, не знам.

Оливър пое дълбоко дъх и потрепери. Яркото пролетно слънце обагряше в златисто земята, но на Оливър му се струваше, че небето е притъмняло и собственият му свят всеки миг ще се срути. Каквото и да се случи, Джейн все ще страда, тъй както чувството за ужасна и безвъзвратна загуба разкъсваше сърцето му. Вчера, докато се разхождаха прегърнати, си говореха, че щастието им е прекалено голямо, за да бъде истинско, че нямат право да бъдат така щастливи, когато светът гори в ада на войната. Почувстваха се виновни, когато на обяд мама им беше съобщила, че лакеят Хигинс и по-малкият му брат са убити при Галиполи. Мисълта за войната внезапно разтърси Оливър. Филип бе предложил той или Джейн да заминат някъде за по-дълго време. Той бе чакал месеци наред, за да се запише в армията. Ако го приемат във военновъздушните сили и замине в чужбина, тогава и двамата биха могли да забравят това, което се случи между тях… Не, няма да забравят. Но Джейн би могла да се влюби в друго момче и тогава раздялата им щеше да бъде съвсем естествена…

Оливър сподели мислите си с Филип, който в началото отхвърли тази идея.

— Ти си прекалено млад, Оливър. Представи си как ще се почувства майка ти… а може би и Джейн. Нима искаш така безразсъдно да умреш?

— Ти не се опита да спреш Марк… а и самият ти отиваш да воюваш следващата седмица — възрази Оливър. — Ако не искаме да нараним Джейн, това е най-добрият изход, Фил. Ще отида на гости за няколко дни в Гленфийлд Хол и ще поговоря с Хенри. Знам, че той също се кани да се запише в авиацията.

— Няма да споменаваме нищо пред майка ти, нали? — попита Филип. — Не ми се иска да я тревожим. Тя ще се разстрои много, ако разбере за теб… и Джейн.

За първи път, откакто бяха започнали разговора, Оливър се усмихна.

— Ти, изглежда много я харесваш, а, Фил? Чудно наистина, уж ти и аз не трябва да сме приятели, а въпреки това сме привързани един към друг. Мисля, че би трябвало да мразя майка ти, която е причинила мъка на моята майка, и все пак дълбоко в себе си чувствам, че не друг, а баща ни е виновен. Никога не съм го обичал. А, ти?

Филип се усмихна.

— Нито пък аз. Но предполагам, че не е бил чак толкова лош, след като е създал такива деца като теб, Марк, Джейн, малката Алис.

Оливър кимна.

— Току-що разбрах… — рече Оливър. — Винаги съм искал да имам брат, а сега имам двама — ти и Марк.

— Аз също се радвам, че имам двама братя — тихо каза Филип. — И съм много щастлив. Ако отидеш в армията, може би няма да си в Рошфорд, когато си дойда отново в отпуск. Ако не се видим, пожелавам ти късмет, Оливър. Самият аз винаги съм си мислил, че можеш да оцелееш в тази война само ако имаш късмет.

Но Филип Грей нямаше късмет и Оливър беше потресен, когато научи от писмото на майка си, че на тридесет и първи август корабът на Филип, „Инвинсибъл“, е бил потопен.

Независимо че Филип не беше официално родственик на семейство Рошфорд, Оливър, както много свои съученици носеше траурна лента. Оливър страдаше сам, още повече, че не можеше да се прибере вкъщи и да утеши майка си и Джейн. Съболезнователното писмо, което най-накрая изпрати на Джейн, беше в малко традиционен и високопарен стил и той се съмняваше, че то ще донесе утеха на Джейн. Тя не можеше да проумее защо Оливър реши да прекара последните дни от великденската ваканция при Хенри и когато той се върна вкъщи, за да приготви багажа си, лицето й бе пребледняло, а очите — зачервени от плач. Дори и на самия него собствените му извинения звучаха абсурдно. Като се преструваше, че не забелязва нищо, Оливър се бе шегувал и смял по целия път към Лондон. Сега можеше лесно да си представи колко нещастна се чувства Джейн без неговата любов, която поне малко можеше да намали скръбта от загубата на любимия й брат.

Смъртта на Филип почти веднага бе последвана от новината за смъртта на лорд Кичънър. Всички възпитаници на Итън бяха събрани в актовата зала, за да чуят как министърът на войната пътувал с „Хемпшир“ към Русия, за да се срещне с царя. Но корабът се натъкнал на мина и всички, които били на борда на „Хемпшир“, потънали заедно с него. Да загубиш такъв велик човек е почти национално бедствие, но Оливър скърбеше само за брат си Филип.

Оливър преглеждаше всеки път пощата, защото очакваше писмо от майка си, в което тя щеше да го уведоми кога ще се отслужи възпоминателна литургия за Филип. Той имаше намерение веднага след литургията да замине на война. Беше говорил предварително с Марк и Хенри и те тайно бяха решили да постъпят в армията в началото на лятната ваканция.

Най-после на тридесети юни писмото от Рошфорд пристигна, а към средата на юли трите момчета се записаха във военновъздушните сили. Уилоу съзнаваше, че оттук нататък страхът ще завладее нейните дни и нощи.

Трета част
1916 — 1918

Глава двадесет и първа
Август — септември 1916 година

— Изглеждаш много уморена, любов моя — рече Тоби, когато Уилоу се отпусна в едно кресло. — Ще позвъня да донесат чай.

Уилоу се усмихна на съпруга си.

— Може и да съм уморена, но се чувствам удовлетворена — отвърна тя. — В известен смисъл, Тоби, предпочитам тази стая пред гостната. Не е толкова огромна, а и много харесвам стъклените врати, които водят към градината.

Тоби кимна. Когато за първи път подхвърли пред Уилоу идеята да превърнат Рошфорд в болница за тежкоранените войници, той се опасяваше да не би потресаващата гледка да засили страха на Уилоу за трите момчета, и особено за Оливър. Но с облекчение забеляза, че планът му предизвика точно обратния ефект. Уилоу прие идеята с неочакван ентусиазъм и когато Червеният кръст дойде в Рошфорд, за да представи предложението си, тя взе дейно участие в дискусиите.

Червеният кръст изрази благодарността си за щедростта на семейство Рошфорд. Превръщането на имението в полева болница струваше доста скъпо, а и провеждането на лечението също изискваше допълнителни разходи, които бяха поети изцяло от семейството.

Утре, втори август, се очакваха първите линейки. Медицинският персонал наброяваше дванадесет души и беше настанен в една пристройка, близо до конюшнята.

Уилоу бе изпратила писмо до Оливър, в което надълго и нашироко бе описала събитията, които ставаха в Рошфорд. Тя не се съмняваше, че Оливър ще одобри усилията на семейството да изпълни своя дълг към страната. Бе предложила на Джейн и тя да пише на Оливър, но за нейна изненада, Джейн бе отказала под предлог, че писмата до Марк й отнемат прекалено много време, особено сега, когато непрекъснато го информира за това, което става в Рошфорд.

Уилоу се тревожеше за Джейн, която трудно понасяше смъртта на Филип.

— След време ще преодолее скръбта си — успокои я Тоби.

Но все още нямаше никакви признаци, че момичето се е възстановило от шока. Почти всяка сутрин Джейн слизаше на закуска със зачервени от плач очи. Почти не говореше, въпреки че помагаше на Уилоу с неизчерпаема енергия и плам, което често я караше да се чувства безкрайно изтощена.

Уилоу не подозираше истинската причина за страданието на Джейн. Смъртта на брат й дойде така внезапно след загадъчния разрив между нея и Оливър, че това окончателно я съкруши. Злобата и язвителността й бяха чужди, но явно съдбата бе несправедлива и жестока към нея щом само един месец съвършено щастие, на което тя едва успя да се порадва, се превърна в горест и мъка.

Единствен Марк бе забелязал внезапното охладняване на Оливър. Той се бе опитал да обясни на Джейн, че Оливър е изцяло погълнат от желанието си да изпълни дълга си. Марк смяташе, че това е единствената логична причина за неочакваната промяна у Оливър.

„Той не може да мисли за нищо друго. Говори само за войната — й бе казал Марк, едва прикривайки смущението си. — Сигурно смята, че ще се справи по-добре, ако не се ангажира с някого, за когото да се тревожи. Джейн, когато свърши войната всичко ще се оправи. Той отново ще има нужда от теб. Знам, че наистина много държи на теб и те обича.“

Но Джейн смяташе, че нещата са много по-дълбоки от повърхностните обяснения на Марк. Оливър би могъл сам да й обясни мотивите си. Ако я бе помолил да забрави за миг любовта си към него, тя би го разбрала. Но той не бе казал нищо, абсолютно нищо — и единствената мисъл, която й минаваше през главата бе, че любовта му към нея е била преходно чувство, за което той сега съжалява.

След битките край Сома броят на тежко ранените ужасяващо се увеличи и към средата на август в полевата болница в Рошфорд кипеше трескава работа. Докато френската и немската армии се биеха край Вардюн, британските войници започнаха офанзива по река Сома, за да отклонят вниманието на вражеските войски, които значително превишаваха по брой французите. Но позициите на германците бяха доста добре укрепени и въпреки оптимизма на англичаните, които разполагаха с петнадесет дивизии, подкрепени от още три френски, при сблъсъка с врага само за един ден бяха погубени шестдесет хиляди човешки живота.

Стаите в Рошфорд, превърнати в болнични отделения, бяха препълнени с ранени войници. Едни все още не можеха да превъзмогнат шока, получен на бойното поле, други едва дишаха от отровния газ, пуснат от германците, а трети отчаяно се опитваха да свикнат с изкуствените си крайници или пък страдаха, че раните им не можеха да зараснат. В началото Уилоу, Джейн и Стела бяха ужасени от тези осакатени мъже, които не криеха облекчението си, че са далеч от кошмара на окопите. Но постепенно трите жени привикнаха към потресаващите гледки и стоновете, които се разнасяха из отделенията. Те обикаляха болните, четяха писмата на тези, които бяха ослепели, пишеха писмата вместо други, които бяха изгубили крайниците си, успокояваха онези, чиято нервна система бе съсипана от непоносимата стрелба, която те отново и отново преживяваха в кошмарните си сънища.

Понякога в Рошфорд настъпваха и радостни мигове, когато пристигаше по някое писмо от момчетата, в което подробно бяха описани преживяванията им като пилоти на изтребители или на разузнавателни самолети. За Марк, Оливър и Хенри Барат битките във въздуха бяха едно приключение, една вълнуваща авантюра, която войниците в окопите никога нямаше да преживеят. И трите момчета с неудържимо въодушевление изпълняваха бойните задачи. И точно това караше Уилоу още повече да се тревожи за тяхната безопасност.

Получи се и едно неочаквано писмо от Ед Бейнс, в което имаше и една бележка от Рупърт, предадена от услужливия Бран Уитлок.

„Брюксел се е затворил в черупката си — пишеше Рупърт. — Всички са се отказали от стария си навик да се спират и говорят на улицата. Вратите на магазините, включително и на нашия, са заковани и кепенците са спуснати. Бяхме потресени не само от смъртта на сестра Кавел, но и от бедата, която сполетя някои от нейните помощници. Обвиниха ги в предателство и петима от тях осъдиха на смърт, петима — на десет години тежък принудителен труд, и още седемнадесет са хвърлени в затвора. Вероятно ще мине известно време, докато ние с Макс се върнем към «търговията на ценни книги». Но и двамата сме на мнение, че това трябва да стане час по-скоро.“

— Той има намерение да продължи дейността на мис Кавел — тихо рече Тоби, като остави писмото. — Нищо чудно, че и Ед Бейнс пише за това.

Той подаде на Уилоу писмото на журналиста.

„Сигурно се досещате за подтекста на последния параграф в писмото на брат ви и аз смятам, че той и приятелят му са много смели мъже — пишеше Бейнс. — Брат ви вече има представа за последиците, които могат да се струпат на главата му и при това положение благородните му намерения са достойни за похвала, ако ми разрешите да се изразя така. Аз съм възхитен…“

Уилоу тревожно погледна към Тоби. Тя най-добре знаеше колко страда той, че не може да се включи „активно“ във войната. Уилоу усещаше, че Тоби тайно завиждаше на трите момчета, когато постъпиха в авиацията. Едва ли беше някаква утеха за него, че огромният парк на Рошфорд бе превърнат в зеленчукова градина и че самият той даваше значителни суми на фермерите, за да купят повече животни или земя, на която да засеят пшеница. Страната страдаше от недостиг на храна и се налагаше внос на голяма част от продуктите.

Луси трябваше да се прости с много от прислужниците си на „Кадоган Гардънс“, включително и злочестата Роузи, която напусна малко след инцидента с Тео.

През август Алексис бе изпратен в двуседмична командировка в чужбина, за да изпълни една от многото си тайни мисии. Луси замина за Рошфорд, където Уилоу с радост я очакваше. Независимо че с нищо не издаваше тревогата си, Уилоу почти по цял ден мислеше за Оливър и все си представяше опасностите, на които бе изложен той. Въпреки неоспоримите му качества на пилот, той си оставаше нейно дете, едва седемнадесетгодишно момче, и тя живееше в постоянен страх да не би да получи телеграма с новината, от която най-много се боеше.

Един горещ августовски следобед Луси береше рози в градината, а Уилоу беше в оранжерията и приготвяше вазите, в които щяха да сложат прясно откъснатите цветя. Уилоу чу, че някой влиза при нея и в първия миг си помисли, че е Луси, но се обърна и видя стария иконом Датън. Тя веднага прикова поглед в оранжевия илик върху сребърния поднос, който Датън държеше в ръце. По тялото й преминаха ледени тръпки.

— Не е ли по-добре да седнете, милейди? — рече Датън.

Краката й трепереха и ако не беше възрастният прислужник, който я бе прихванал за лакътя, тя сигурно щеше да се строполи на пода.

— Отвори го ти, Дътън — рече тя. — Аз не бих могла да го сторя.

Икономът с треперещи ръце извади телеграмата от плика, като се взираше с късогледите си очи в съобщението.

— Пише за господаря Оливър — измрънка той и бързо добави — но той не е убит, а само ранен. — И като видя бледото лице на Уилоу той продължи: — Ще ида да потърся мистър Тоби или мис Луси…

Но не Тоби, а Луси дотърча при Уилоу и започна да я успокоява. Тя бе срещнала Датън на вратата и като чу новината, бързо се втурна към майка си и коленичи до стола й.

— Не се страхувай, мамо — развълнувано рече тя, грабна ръцете на Уилоу и ги притисна между дланите си. — Сигурна съм, че Оливър е добре. Знаеш какъв е той… ти веднъж каза, че когато Оливър бил малък, паднал от понито си и се наранил много лошо и тогава твоите думи бяха, че щом човек, който е бил толкова близо до смъртта и въпреки това е оцелял, значи той има сила да се справи с всичко.

Уилоу отчаяно погледна Луси.

— Да, но тогава аз се грижих за него, а сега само Бог знае къде е той и дали е тежко ранен. Не бих могла да понеса…

Луси добре разбираше агонията на майчините си мисли.

— Трябва да ми повярваш, мамо. Убедена съм, че Оливър е добре. Чичо Тоби скоро ще научи нещо за него, а ако той не може, ще помоля Алексис, когато се върне от чужбина, да намери начин и да разбере какво се е случило. А ти не се тревожи. Знаеш, че Оливър очаква от теб да бъдеш смела. Може сега да е в безопасност и някъде да се черпи с приятелите си…

— Ти наистина ли вярваш в това, Луси? — попита Уилоу, като за първи път съзря искрица надежда.

Измина една дълга мъчителна седмица, преди да пристигне едно писмо от Военно министерство, в което се съобщаваха последните новини за Оливър.

„Командирът на вашия син ни информира, че летецът лорд Рошфорд е бил ранен, когато неговият самолет е ескортирал един от нашите разузнавателни самолети над вражеска територия. Той е атакувал немски самолет, който се е опитал да унищожи разузнавача и успешно е отвлякъл вниманието на врага. За съжаление самолетът на лорд Рошфорд е бил доста зле повреден и той е бил принуден да се приземи зад вражеските позиции. Пилотът на разузнавача е видял, че вашият син е успял да се изправи на крака и да избяга, преди да бъде заобиколен от германците. Предполагаме, че сега вашият син е военнопленник и очакваме потвърждаване на този факт…“

— Слава Богу, слава Богу — шепнеше Уилоу.

Луси щастливо се усмихна.

— Ето, мамо, казах ли ти, че Оливър ще оцелее.

Няколко дни по-късно Военно министерство информира семейството, че Оливър наистина е военнопленник. Червеният кръст е потвърдил, че Оливър се намира в лагера Гютерслох в Германия.

Луси копнееше да сподели първа добрата новина с Алексис и затова се върна в Лондон в същия ден, когато той трябваше да пристигне от чужбина. Но когато тя се прибра вкъщи, Алексис беше излязъл. Разочарована и нетърпелива да сподели радостта си с него, тя разпита Булфорд кога точно се е прибрал господарят.

— Снощи, мадам — отвърна Булфорд и взе куфарите на Луси от таксито. — Днес отиде на работа, прибра се в четири следобед и малко след това излезе. Струва ми се, че спомена за някаква среща с лейди Инман.

Луси последва Поли на горния етаж и докато си събличаше дрехите, с които бе пътувала, усилено размишляваше. Старият Ангъс Инман бе починал миналата зима и Алексис не бе скрил от нея факта, че често посещаваше Итън Терас, за да помогне на Робърта да сложи в ред обърканите дела на стария граф. Увлечена в собствените си забавления, Луси не бе упрекнала в нищо Алексис. Сега обаче тя изведнъж се разтревожи. Беше крайно изненадана, че Алексис не си бе направил труда да й позвъни и да й каже, че се е прибрал и сега тя се питаше дали това е случайно или съвсем преднамерено.

Бодрият глас на Поли прекъсна мислите й.

— Да ви облека ли вечерната рокля, мадам? — попита прислужницата.

— Не — сряза я Луси. — Още е твърде рано за вечеря. Кажи на Булфорд да докара веднага колата ми.

Тя пренебрегна удивлението, което се изписа по лицето на Поли. Малкият часовник до леглото показваше малко след шест. Луси реши, че трябва да изненада Алексис и Робърта. Хилда й беше споменавала, че е виждала Робърта и Алексис да вечерят заедно в „Савой“, но Луси не бе обърнала внимание на това своеобразно предупреждение, дори се бе изсмяла на думите на приятелката си.

Докато Луси се разкъсваше от терзания, Робърта Инман беше решила най-сетне да осведоми Алексис за неочакваното си решение. Робърта бе достатъчно умна, за да прецени, че ако сега не прекъсне връзката си с Алексис, никога няма да може да го направи. Чувстваше се прекалено уязвима в сегашните им отношения. Във всеки един момент Алексис можеше да реши да скъса с нея. Той все още обичаше Луси и винаги, когато прекарваше нощта при Робърта, се чувстваше виновен. Робърта знаеше, че изневярата не е присъща на Алексис.

Ако Алексис приемеше решението й, значи тя трябва да се прости с всякаква надежда, че той ще се върне при нея. Тя бе оставила една бележка на Булфорд и го бе помолила да съобщи на Алексис да й се обади вкъщи веднага щом се върне в Лондон.

Както и се надяваше, Алексис веднага дойде. Целуна я нежно, като й направи комплимент за роклята.

Сега, след като изслуша плановете й за бъдещето, на красивото му лице се изписа почти комично удивление.

— Искаш да заминеш в чужбина? — повтори той последните й думи. — Но защо, Робърта? Как ти хрумна това решение? Ти нищо не си ми споменавала досега…

Робърта сложи една от турските си цигари в кехлибареното цигаре и внимателно, с обигран жест я запали.

— Искам да се махна, Алексис… да се занимавам с нещо съвсем различно. Сестра ми притежава голяма къща в Александрия. Миналия месец получих писмо, с което тя ме моли да й помогна да преустрои къщата в полева болница, както Уилоу и Тоби направиха в Рошфорд.

— Възхищавам се от чувството ти за дълг — сухо каза Алексис, — но тук, в Лондон, има много работа за доброволки като теб. Не е нужно да ходиш чак до Близкия изток, нали? Мисля, че трябва да ми кажеш истинската причина, Робърта.

Робърта хапеше устни.

— В Лондон живееш ти, Алексис — продума тя. — Бих могла да се установя в имението на Ангъс в Шотландия, но дори и да отида там, пак ще съм прекалено близо до теб. Сега разбра ли ме?

Робърта млъкна и лицето на Алексис поруменя. Робърта го караше да приеме факта, че тя го обича. Ако това е така, той нямаше право да я задържа.

— Твоето решение ме смути — призна той. — Погълнат единствено от собствените си проблеми, аз въобще не се бях замислял за твоето бъдеще, Робърта. А нашата връзка… е, за мен тя беше идеална, но за теб тя нямаше да донесе никакво бъдеще… и ти си права за себе си. Ще ми липсваш, и то много.

Робърта не искаше Алексис да забележи сълзите в очите й, затова стана и прекоси стаята, отиде до прозореца и впери поглед към улицата. Усетил болката й, Алексис се изправи и се приближи към Робърта. Прегърна я през кръста и тя се облегна на него, като затвори очи. Усети през тънката й копринена блуза как бие сърцето й и в този миг желанието му да я люби заличи всички останали чувства.

— Ако това ще е последният път — прошепна Робърта — обещай ми, че след това ще си тръгнеш, без да кажеш нито една дума, Алексис. Без целувки, без сбогуване — просто ме люби и сетне веднага си тръгни.

Точно в този миг на вратата се позвъни. Икономът на Робърта отвори, а пред него стоеше Луси.

— Нейно благородие не е вкъщи, мадам — категорично рече той, защото много добре знаеше, че съпругът на Луси е вътре.

Луси не му обърна внимание и като го избута влезе в антрето. Бе успяла да види ръкавиците и шапката на Алексис, които стояха на закачалката. Бузите й горяха, когато отвори вратата на стаята. Бавно Алексис и Робърта се отдалечиха един от друг.

— Знаех си, че сте тук… заедно — разгневена рече Луси. — Мислите, че не зная за вашата връзка. Пет пари не давате, че сте ме унижили пред приятелите ми… и пред прислугата. — Тя се обърна и погледна Алексис. — Веднъж ти ми каза, че очакваш от мен да ти бъда вярна… и аз никога не съм ти изневерявала, но ти явно си мислиш, че имаш право да ме мамиш… и то с нея.

Когато Луси отправи гневен поглед към Робърта, самообладанието й взе да се изпарява. Робърта явно не чувстваше вина, нито пък се бе уплашила. На спокойното й красиво лице се бе изписало само съжаление.

— Мислиш, че можеш да ми отнемеш Алексис? — продължаваше вбесена Луси. — Е, добре, това няма да стане. Аз няма да се разведа с него, ако на това се надяваш, а и той няма да се разведе с мен. Той е мой съпруг, Робърта Инман, независимо дали това ти харесва или не…

Алексис пристъпи напред и сграбчи Луси за ръката.

— Предлагам да престанеш с обидите си към Робърта — тихо каза той. — Тя заминава… за Близкия изток, ако това те интересува. Сбогувахме се, защото няма повече да се видим. А сега, мисля, че е време да си тръгваме.

— Довиждане, скъпа моя — обърна се той към Робърта. — Надявам се да откриеш щастието.

Хвана отново Луси, която безмълвно стоеше и я изведе от стаята. Колата на Луси беше навън и шофьорът търпеливо чакаше. Пребледнял, без да каже и дума, Алексис помогна на жена си да седне на задната седалка и нареди на шофьора да ги закара вкъщи.

Гневът на Луси се изпари, когато разбра, че Робърта напуска Англия. Значи тя нямаше от какво да се страхува. Алексис нямаше намерение да се развежда с нея и да се жени за любовницата си.

Алексис обаче не беше на себе си. Не му стигаше загубата на Робърта, ами и избухването на Луси го бе поставило в неловко… унизително положение.

Едва изчака да останат сами в гостната на „Кадоган Гардънс“ и той веднага се нахвърли върху Луси.

— Сигурно си мислиш, че имаш право да ми устройваш такава сцена — започна той с тих, но гневен тон, който не можеше да й убегне, — но е крайно време да научиш някои истини, Луси. Нашият брак ти донесе много преимущества, но най-важното от тях е, че ти получи свободата, която искаше. Когато ти дадох тази свобода, нямах и представа дори, че приносът ти към нашия съвместен живот ще бъде толкова незначителен. Знам, че ще сметнеш за несправедливи тези обвинения… мислиш, че като ми предложиш тялото си ние ще сме „квит“, но аз виждам брака по съвсем различен начин, Луси. На света съществуват и други неща като съчувствие, разбирателство, духовна връзка, приятелство. Ти не ми даде нито едно от тях и ако аз ги търся другаде, ти нямаш основание да се оплакваш.

Той извърна настрани глава, за да не види тя отчаянието в очите му. Той не можеше да овладее огорчението си и продължи да говори с тих, но безмилостен тон:

— Ти си егоистка, Луси, и твоят свят се простира само до глупавото ти детинско желание за повече дрехи и забавления. Кога ще пораснеш… за да се изправиш с лице срещу факта, че целият свят е във война и че това, което ти искаш, е маловажно и незначително? Милиони хора умират, а теб ни най-малко не те е грижа. Помислих си, че когато собственият ти брат замина да се бие, ти също ще изпиташ потребността да направиш нещо, нещо с което да подкрепиш неговия принос. Но дори когато Оливър беше ранен — и сега, когато е в беда — твоята глупава, егоистична, безсмислена жажда за удоволствия си остана все така неутолима. Наистина ли си толкова безсърдечна, толкова празноглава, лишена от капка жертвоготовност и самоуважение? Ще ти кажа още една болезнена истина, Луси — ти не струваш нищо в сравнение с Робърта Инман и ако не тя, а ти заминаваше за Близкия изток, аз не бих пролял и сълза за теб, както направих за нея. Ти не би липсвала нито на страната си, нито на семейството си… нито на мен. Но ти няма да заминеш, нали, Луси? Защото, ако се захванеш с работа, това ще сложи край на тангата ти, на пазаруването, красивата ти прическа ще се развали и вероятно фините ти бели ръце ще се измърсят. Така че иди да си играеш и да се забавляваш, мое малко момиченце. Ти не можеш да предложиш нищо на страната си… нито пък на мен.

Без да я погледне, той влезе в кабинета си и заключи вратата, която ги разделяше. Луси се втренчи в затворената врата и на лицето й се изписаха и гняв, и удивление. Тя се втурна към вратата и започна да блъска с юмруци по нея.

— Ти се жесток и безсърдечен — викаше тя. — Яд те е, защото загуби безценната си любовница и сега искаш мен да обвиниш за това. Опитваш се да ме убедиш, че никой не се интересува от мен, защото не ти се умилквам и не те лаская, както правеше Робърта. Искаш да те обичам, но аз не те обичам, не, не те обичам, мразя те. Чуваш ли, Алексис? Мразя те! Не е вярно, че не съм се тревожила за Оливър, напротив, страхувах се за него, молех се да е жив. Беше ми много мъчно, когато разбрах, че Филип е загинал. Страх ме е и за Марк, и за Хенри. Не съм коравосърдечна, Алексис, не съм празноглава. Ще ти покажа на какво съм способна. Ще ти докажа, че съм по-добра от Робърта Инман. Ще замина за Франция. Опасностите не ме плашат. Не се страхувам от никого, и от теб не ме е страх.

Гласът й секна, но от кабинета на Алексис отговор не идваше. Луси дори не беше сигурна, че той я е чул. Беше й все едно, толкова беше вбесена. С присвити устни и пламнали страни тя се качи в стаята си и нареди на Поли да приготви багажа й. Беше решила да не остава нито час повече в тази къща. А щом на сутринта Алексис разбере, че е заминала, той ще съжалява за всички ужасни неща, които й наговори. И щом я обича — или поне така казваше — ще хукне да я догони и ще й забрани да заминава за Франция, където много лесно биха могли да я убият.

Същата мисъл премина и през ума на Алексис, който вече съжаляваше за избухването си. Но не направи никакво усилие да последва Луси в стаята й. Той най-добре знаеше, че сега е невъзможно цивилен гражданин да премине Ламанша. Никой нямаше да пусне Луси във Франция — и слава Богу, бе убеден в това.

Но Алексис я бе подценил. Луси не бе забравила сентенцията на мадам Лу-Лу, че едно красиво момиче може да получи всичко, стига да знае как да си го поиска. Достойнството й бе заложено на карта и тя бе решила на всяка цена да изпълни заканата си.

Взе следващия влак до Дувър и прекара нощта в един крайбрежен хотел. На сутринта направи всичко възможно, за да заприлича на французойка и отиде на пристанището, където се запозна с един канадски майор, който се връщаше в частта си във Франция. За по-малко от половин час тя го убеди да я качи тайно на кораба. За Луси нямаше особено значение, че цената, която трябваше да плати, беше половин час насаме с майора в неговата каюта. Самият факт, че най-сетне изневери на Алексис, й носеше удовлетворение. В крайна сметка той е виновен, че тя е принудена да предлага тялото си, за да премине Ламанша. Сигурно щеше да се наложи да заплати същата цена, за да стигне до Епърни. Възнамеряваше да отиде в къщата на леля Силви, а с какви средства ще се добере дотам — на Луси й беше все едно. Важното е да докаже, че виновният е Алексис.

Глава двадесет и втора
Септември, 1916 година

— Mon Dieux, Пелам, та това е Люсиен! — извика Силви крайно учудена, като наблюдаваше от прозореца на всекидневната им стройното русокосо момиче, което слизаше от пежото на френския офицер.

— Се n’est pas possible! — отново възкликна тя, невярвайки на очите си.

Пелам се приближи и застана до нея.

— Велики Боже! Ти си права, скъпа моя! — съгласи се той, докато Луси ситнеше към Шато на необичайно високите си токчета. С едната си ръка придържаше голямата си широкопола сламена шапка, а с другата бе хванала подръка своя кавалер.

Силви не го чу. Тя вече бързаше надолу по стълбите да посрещне племенницата си. Ала думите застинаха на устните й в мига, в който видя лицето на Луси, покрито с тежък грим и нелепо театралния тоалет на нея. Приличаше повече на актриса, току-що слязла от сцената на Ла Скала, отколкото на благородна дама.

— Какво, за Бога, те носи насам, Люсиен? — промълви тя, като премести очи върху френския офицер, който явно се забавляваше. Той изтропа с токове и се приведе към ръката й.

— Това е Capitaine le Fevre! — тихо каза Луси. — Той бе любезен да ме докара дотук от гарата в Епърни! Capitaine le Fevre, това е леля ми, мадам Рошфорд.

Французинът отново се поклони и доловил смайването на Силви, се извини на тръгване към колата си. В този момент гордо вдигнатата глава на Луси се отпусна и тя се олюля. Явно, че бе съвсем изтощена.

— Хайде, детето ми! — отривисто каза Силви. — Да идем горе, чичо ти Пелам е там. Имаш вид на човек, който не би отказал един коняк.

— От всичко най-много ми се иска една баня — каза Луси и последва леля си по витата стълба.

Беше седем часа вечерта и санитарите сервираха вечерята в отделенията. Само бегъл поглед бе достатъчен на Луси, за да забележи униформените мъже, медицинските сестри и болногледачките, които забързано се движеха край тях, без да обръщат внимание нито на нея, нито на леля й. Във въздуха се носеше силна миризма на антисептично вещество. В салона, на мястото на красивите килими и мебели, бяха наредени дървени пейки, празни инвалидни колички и няколко носилки, дръпнати плътно към стената.

Горе, в апартамента на Силви и Пелам, комфортът и елегантността, които Луси помнеше в дома на леля си на Rue d’Arois в Париж, контрастираха силно на типично болничната атмосфера на долния етаж. Тя се отпусна с чувство на благодарност на фотьойла и направи опит да се усмихне, когато Пелам взе куфара й. До този момент не бе почувствала пълното си изтощение. Пътуването й се стори безкрайно. Кошмарните преживявания от изминалите два дни се редуваха като някакъв объркан калейдоскоп от събития, за които тя предпочиташе да не мисли. По време на цялото пътуване най-различни мъже й помагаха да разрешава проблемите, на които се натъкваше — липса на паспорт, френска валута, билети за парахода; таксито, с което прекоси Париж; влакът, хотелът, в който прекара първата си нощ във Франция. Винаги й се налагаше да си плаща за помощта по единствения възможен начин.

Когато напусна Лондон, облечена така, че да привлича вниманието на мъжете, тя бе забравила факта, че цели шест години бяха изминали, откакто бе напуснала Le Ciel Rouge. Не мислеше, че се е променила толкова забележимо, че да не може лесно да се върне към предишния си начин на живот. Бе невъзможно да си възвърне безразличието, с което приемаше мъжката страст преди. По време на всеки сеанс тя се измъчваше от болезненото съзнание, че предава Алексис. И макар да искаше да му отмъсти за болката, която й бе причинил, през цялото време я преследваше мисълта, че ако узнае за нейното поведение, той, без съмнение, би изпитал само отвращение към нея. Тези мисли я тормозеха всеки път, когато плащаше за услугите, от които се бе възползвала, за да се добере до Епърни. От тези спомени очите й внезапно плувнаха в сълзи. Глупаво беше да се вълнува заради уважението на Алексис, след като го бе загубила още преди да напусне Лондон. Нали затова тя беше тук — в отговор на неговите обвинения, че е непотребна, егоистична пеперуда, която не може да стъпи на малкия пръст на Робърта Инман.

Пелам постави чаша коняк в ръката на Луси и типично по мъжки зачака жена му да се справи с тази неочаквана ситуация. Той забеляза сълзите, които се стичаха по начервените й бузи и се надяваше, че Силви ще успее скоро да възстанови душевното равновесие на момичето. „Въпреки дрехите и грима, Луси изглежда изключително млада и ранима, мислеше си той, прилича на дете, което ще излиза на някаква сцена. Какво ли е накарало Алексис да й разреши да пътува сама до Франция по време на война? И то в подобни одежди? Знаеше ли Уилоу за това? А къде бе детето на Луси?“

Едва час по-късно, след като Луси се изкъпа и Силви грижливо подпъхна завивките на леглото й, тя узна някои от отговорите на премълчаните от Пелам въпроси. Луси бе напълно откровена с леля си, а Силви бе достатъчно разумна да не я упреква, докато тя разказваше своята история. Не показа и колко дълбоко бе шокирана, когато Луси й призна, че малката Тео е дете на Морис Дюбоа.

— Настоях да известят Уилоу, че Луси е в безопасност тук с нас — каза Силви на Пелам, след като му разказа фактите. Тя приседна на удобния диван до него.

— Луси няма да ми разреши да кажа на Алексис, но не се съмнявам, че Уилоу ще го стори. Една група пострадали с ампутирани крайници се връщат утре у дома, в Англия. Червеният кръст може да изпрати писмо от нас до Рошфорд.

— Значи Луси остава при нас? — запита с любопитство Пелам.

Силви кимна.

— Тя го желае. Казва, че ще помага в болничните отделения. Не съм убедена, че съзнава колко ужасяващо може да бъде това понякога, но на нас още един човек няма да ни е излишен.

— Като че ли момичето се опитва да докаже на Алексис, че струва повече, отколкото той допуска! — прозорливо отбеляза Пелам. — Мотивът не е толкова лош. Показва колко много Луси държи на мнението му за нея.

— Най-добре да запазим в тайна как Луси е успяла да се добере до Епърни — каза сухо тя. — Ако Алексис узнае, че тя е прибегнала към старите си номера, за да дойде дотук, би се ужасил. За щастие тя е била достатъчно мъдра да не разкрие своята действителна самоличност на никой oт мъжете по пътя. Използвала е старото си име Пърл. Да се надяваме, че офицерите, които е дарила със своята благосклонност, няма да я познаят, ако я срещнат в бъдеще — добави тя притеснено.

— Съмнявам се, че ще успеят — засмя се Пелам. — Трябваше да изминат няколко секунди, преди да осъзная, че момичето, облегнало се на ръката на le capitain, е наистина нашата племенница! Не бих повярвал, че Луси може да изглежда толкова вулгарно!

На вратата се почука и Мари съобщи, че вечерята им е готова. Старата готвачка бе отнесла табла с храна в стаята на Луси, но момичето спеше и тя не го събуди, осведоми тя господарите си.

Силви уморено стана. През целия ден бе изпълнявала задълженията си в болничните отделения, където работата, изглежда, никога не свършваше. Въпреки че Силви нямаше никаква диплома, през изминалата година бе натрупала богат опит и сега успешно помагаше на сестрите при превръзките на раните, и дори понякога отнасяше подлогите, когато нямаше достатъчно персонал.

Пелам й казваше, че тя работи прекалено много. Но макар и чувствително отслабнала, тя бе щастлива, че може да бъде полезна с нещо конкретно. Пелам работеше не по-малко от нея. Той беше човекът, към когото всички се обръщаха, когато имаше нужда от нещо — било то инвалидна количка или нещо друго, което трябваше да се поправи, или достави от гарата. Въпреки че болницата съществуваше вече цяла година, все още се чувстваше остра нужда от консумативи, уредите се повреждаха и Пелам беше човекът, който намираше изход от ситуацията. Неговият ведър характер и чувство за хумор караха хората да му помагат с охота, стига да беше възможно, и той успяваше да достави необходимото дори когато главният лекар и старшата сестра не успяваха.

Шато Дорбес първоначално беше замислен от Силви и Пелам като център за възстановяване и рехабилитация. Тогава те не си представяха, че домът им ще стане болница на Червения кръст. Но поради ужасните жертви, които французите дадоха северно от Рейн, нескончаем поток от ранени заприижда от полевите лазарети и без никакво предизвестие Шато се превърна в евакуационна болница. Полеви линейки и каруци с коне, върху които се виждаше знакът на Червения кръст, докарваха непрекъснато ранени от фронта, чиито рани бяха набързо превързани в лазаретите. Дървени бараки бяха построени в някога прекрасните градини на Шато, за да подслонят тези ранени. Дори конюшните и постройката за коли бяха преустроени в отделения или стаи за сестрите — такава отчаяна нужда имаше от помещения.

В основната си част ранените бяха французи, макар че от време на време докарваха и по някой английски войник. Някои идваха пеша и Пелам всеки ден излизаше с колата си да прибере изнемощелите клетници, които се опитваха да намерят обратния път към един по-нормален свят, където раните им ще бъдат превързани, а молбите им — чути. Повечето изразяваха с патос благодарността си, ала други бяха съвсем изтерзани или в прекалено силен шок, за да могат поне да се усмихнат с облекчение, когато Пелам спираше и им предлагаше да ги откара.

Имаше моменти, в които прииждащите осакатени, сломени мъже бяха за Силви толкова потресаваща гледка, че тя копнееше да се скрие, за да не ги вижда. Тя се опитваше да не мисли за морала на войната, да не се пита дали една страна може да бъде оправдана за това, че праща цвета на нацията си в този ад с името на свободата. Касапницата беше отвратителна и сякаш никога нямаше да свърши. Всеки ден тя гледаше разпокъсаните редици на френската пехота, напетите някога офицери от Драгунския полк, които тътреха нозе из приемното помещение. Червените им панталони бяха покрити с прах, сините им вълнени куртки бяха окъсани и покрити с петна кръв, по главите, краката и ръцете им имаше мръсни превръзки, а лицата им бяха безизразни от шока на преживяното. В такива мигове тя изпитваше дълбока изгаряща омраза към германците. После си мислеше, че и те също дават не по-малко жертви от съюзниците, че и техните болници са претъпкани със същите осакатени хора и съдби.

Тази нощ, докато се отпускаше в леглото до Пелам, тя се питаше дали Луси ще бъде в състояние да приеме онова, което я чакаше, ако действително възнамеряваше да остане в Шато и да бъде полезна. Не бе необичайно момичета да бъдат връщани у дома — това бяха някои много млади доброволки, които си бяха представяли, че в най-лошия случай ще трябва да бършат потта от трескави чела, да четат и пишат писма по молба на пациентите, каквато бе обичайната практика в английските болници. Но тук, където по всяко време би могла да пристигне върволица линейки с ранени, съвсем наскоро докарани от бойното поле или пренесени от окопите, които все още бяха под артилерийски огън, сестрите неизбежно трябваше да сменят прогизнали от кръв превръзки, да промиват зейнали рани, да изнасят подлоги, да почистват мръсните, покрити със засъхнала кал тела.

Като знаеше какъв живот, изпълнен с лишения, е водила племенницата й в манастира, Силви не се съмняваше, че Луси може да свикне с тежката работа. През своята младост тя бе вършила най-черната работа. Но тази работа нямаше нищо общо с някои най-отблъскващи страни на задълженията на медицинската сестра във военна болница. При един спешен случай Силви стана свидетел как червата на един мъж се изсипаха на пода, когато му свалиха превръзката. При друг тя изтръпна, като видя как раната на крака му гъмжи от тлъсти бели червеи. Беше виждала хора с празни очни ями, без носове, с парчета от снаряди, които стърчат от черепите им. Тя бе слушала мъже, които крещят като измъчвани животни, бе ги виждала да храчат белите си дробове, задушавайки се. Беше виждала мъже, които умират точно когато носилките им са положени в нозете на доктор, който би могъл да ги спаси, ако ги бяха докарали няколко минути по-рано. Но може би най-ужасната гледка бе един човек, почти напълно изгубил разсъдъка си, вкопчил се в отрязаната си ръка, която не позволяваше да му вземат цели два дни, криейки я под тялото си.

Нито един от тези случаи не би бил лек за хубавичката графиня Земски, мислеше си Силви, и Алексис, който трябва да я познава по-добре от всеки, определено се съмняваше, че младата му съпруга е в състояние да бъде полезна в тази ситуация. А може би нарочно предизвикваше Луси да му докаже, че греши? Но засега въпросът оставаше без отговор.

На другата сутрин, преди да представи Луси на старшата медицинска сестра на болницата, Силви й връчи униформата на доброволния отряд. Момичето изглеждаше изключително красиво с белия воал, който закриваше косите й, закрепен с касинка с червени кръстчета от двете страни. Униформата контрастираше странно на дрехите, с които бе пристигнала предния ден. Силви реши, че тя изглежда точно както, по думите й, възнамеряваше да изглежда — като ангел на милосърдието.

Старшата сестра, много енергична закръглена жена с посребрени коси, хвърли бегъл поглед на белите ръце на Луси и въздъхна. Тя имаше нужда от силните ръце на отрудено момиче, а не от тази хубавичка млада графиня. Но от уважение към мадам Рошфорд тя не сподели своите опасения и изпрати Луси с една сестра към приемното. Всеки момент очаквали да пристигнат линейки, каза тя на Силви, и всички ще бъдат необходими тази сутрин. Ранените и този път бяха от местността Вердион. Нямало да има време да запознаят Луси с болницата. Тя трябвало да помага колкото й позволяват силите.

Може би Луси не би била толкова дълбоко шокирана, ако бе прекарала няколко дни в отделенията. Тогава би могла да посвикне с осакатените и ранени хора, чиито превръзки са чисти, чиито ампутирани крайници са внимателно зашити, чиито изпотрошени кости са наместени и шинирани.

Но преди още да бе представена на докторите и сестрите в приемното, запристигаха първите линейки и санитарите започнаха да внасят ужасния си товар. В ръцете й бързо бяха натикани тампони памук, гъба, шише с кислородна вода. Един санитар постави кофа с гореща вода, а сестрата, към която бе прикрепена, й заповяда да почисти раните на колкото е възможно повече пациенти, така че да са подготвени за лекарски преглед.

Двама лекари с бели престилки — и двамата французи, стояха до вратата, докато внасяха носилките. Те посочваха на сестрите монахини кои случаи са най-спешни, за да се заемат най-напред с тях. Друга сестра в униформа по нареждане на лекарите започна да слага инжекции с морфин на онези, които трябваше да чакат, преди да бъдат оперирани.

Луси коленичи до най-близката носилка. Върху нея лежеше млад французин от пехотата, чийто ляв крак бе откъснат от снаряд. Кракът му бе пристегнат с турникет, на който на френски бе написано, че трябва да бъде разхлабен преди 10 часа. Вече беше 10,30 и Луси, изтръпнала от ужас, се опита да привлече вниманието на една сестра, която минаваше наблизо. Ала жената беше прекалено заета, за да обърне внимание на отчаяните й молби за помощ.

Двама санитари от Червения кръст, които изпразниха поредната носилка до пациента на Луси, се задържаха достатъчно дълго, за да чуят нейния въпрос. Те я погледнаха, като че ли беше психиатричен случай.

— Щом така пише на бележката, разхлабете го! — й каза единият от тях не особено учтиво, отдалечавайки се със своя другар. Възражението на Луси, че не знае как се разхлабва турникет, замръзна на устните й. Тя не можеше да направи нищо друго, освен да се моли някой лекар да се появи час по-скоро и да обърне внимание на човека.

Младият войник стенеше.

„Моn pied me fait mal!“ — все повтаряше той. Изглежда не съзнаваше, че кракът му го няма и само повтаряше отново и отново колко много го боли. Луси изтри потта от лицето му и трепна при вида на дълбоката рана, която се откри под засъхналата кал.

Една сестра се спря и зяпна Луси.

— За Бога, момиче! — каза тя остро. — Остави това! Погрижи се за крака. Докторът ще се появи след минута!

Като забеляза ужасения поглед на Луси и осъзна, че тя трябва да е нова, след като не я познава, сестрата каза по-меко:

— Махни превръзката, измий мястото колкото се може по-добре и го покрий с чиста марля. Ще я намериш на онази маса.

И изчезна преди ужасената Луси да успее да възрази. С прехапани устни, Луси отиде до масата, където намери голям топ бяла марля. Отряза квадратно парче и се върна при своя пациент, който бе престанал да стене. Изглежда, бе изпаднал в безсъзнание, или му бяха дали морфин. Щом трябва да махне превръзката от раната му, помисли си тя, по-добре е да го стори сега, докато той не може да почувства никаква болка.

Сърцето й биеше лудо, стомахът й се свиваше. Луси размота бинтовете. Колкото повече размотаваше, толкова по-корав от засъхналата кръв ставаше бинтът. Тя знаеше, че се е лепнал за раната. Затвори очи и подръпна съвсем лекичко и в този момент човекът изкрещя.

Когато Луси дойде на себе си, тя лежеше на твърда дървена пейка в кабинета на старшата сестра. Силви седеше до нея. Тя потупа Луси по ръката.

— По-добре ли си, cherie? — каза тя нежно. — Ти припадна, знаеш ли?

Като си спомни за своя неуспех, по страните й се затъркаляха сълзи на унижение. Силви й помогна да седне и й подаде носна кърпа.

— Не бива да се срамуваш — каза тя твърдо. — Разбирам точно как си се почувствала. Хвърлихме те направо в дълбока вода. Сега, Луси, от теб зависи дали ще се върнеш долу. Това е въпрос на воля и разум, разбираш ли? Ако наистина искаш да помогнеш, тогава ще превъзмогнеш трудностите и ще се справиш. В повечето случаи ще успяваш. С течение на времето става по-лесно. Но ти трябва да искаш да го направиш. Имат нужда от теб, както без съмнение си се убедила. При нас вече не достигат хора. Но тази работа е доброволна. Никой няма да те накара да помагаш, ако ти самата не го желаеш.

Дълго време Луси мълча.

— Няма да се върна у дома — най-сетне продума тя тихо, но решително.

Силви я стрелна с очи. Цветът на лицето й се връщаше.

— Тогава, ако наистина така си решила, Луси, ще трябва да се занимаваш с нещо смислено, щом искаш да останеш у нас. Не можем да си позволим да останеш при нас просто като гостенка. Помисли само как биха реагирали другите момичета — сестрите и доброволките, които едва стоят на крака от умора, ако те видят да се шляеш и да лентяйстваш. Това би засегнало дълбоко чувството им за справедливост. Помисли за това, cherie. Чичо ти Пелам има една много подходяща поговорка за подобни случаи — ако паднеш от коня, веднага трябва пак да се качиш на седлото, ако искаш отново да яздиш. Сега трябва да тръгвам. Не ми се иска да те оставям сама, но вече загубих достатъчно ценно време тук! Ще те навестя по-късно. А дотогава ти може да останеш тук спокойно и да решиш какво ще правиш.

„Не мога да се върна, не мога“, мислеше си Луси, опитвайки се да седне по-изправена в леглото, след като леля й напусна стаята. Виеше й се свят и чувстваше, че й се гади. Но преди всичко изпитваше дълбок срам. Честолюбието й страдаше, като си мислеше за другите момичета, някои от тях не по-възрастни от самата нея, които се справяха там долу с един истински ад, без да се оплачат дори с една дума, без да проявят някакъв признак на покруса.

Никога в живота си Луси не бе считала, че стои по-долу от другите. Не се бе срамувала и от живота, който бе водила в Le Ciel Rouge, макар мама и чичо Тоби да бяха показали недвусмислено, че те го смятат за позорен с това, че отказваха да говорят за онези дни.

Не бе изпитала срам дори когато узна, че е бременна. Тя смяташе, че има право да си отмъсти на Морис Дюбоа и мислеше, че съдбата жестоко й се е подиграла, като я е подмамила да падне в този най-стар капан, откак свят светува. Въпреки всички премеждия в живота си, тя бе убедена, че се е справила успешно с всичко. Но сега тази увереност липсваше. Алексис й бе казал, че би трябвало да се срамува от себе си. Нали затова бе пристигнала във Франция — да му докаже, че греши. А можеше да се окаже, че той все пак е прав — когато е поставена на изпитание, на нея й липсва куражът да понесе подобни ужасии.

„Трябва да има и друга работа, която да мога да върша, нещо различно от това да бъдеш медицинска сестра“, рече си тя, а мислите й се блъскаха в главата подобно на катерица, поставена в клетка. Дори ако се наложи, ще стане санитарка и ще мие пода! Каквото и да е, мислеше си тя, но да не вижда пак тази болка, тези осакатени човешки тела, целия този кошмар.

Тя бавно се изправи на крака и почувства, че й се вие свят. Постепенно замайването й отмина, погледна надолу към ръцете си и видя, че вече не треперят. Изведнъж си спомни за младия пехотинец, когото така позорно беше изоставила, и чувството й за срам се засили. Какво ли е станало с него? Сигурно друго момиче бе довършило нейната работа и навярно се бе справило с турникета. Ами ако помощта бе закъсняла? Ами ако войникът бе умрял заради нейното невежество? Луси разбра, че за нея няма да има покой, докато не разбере. Той беше първият й пациент — а вероятно и последният, и тя почувства, че е неразривно свързана с него. Съдбата й го бе поверила и сега тя трябваше да се върне в оная ужасна стая, за да се увери, че с него всичко е наред.

Стискайки ръце в юмрук, Луси излезе от стаята на старшата и слезе във фоайето. Трябваше да попита един минаващ санитар, който буташе носилка на колела, къде да отиде, за да намери вратата към приемното.

— Надолу по коридора, първата врата, госпожице! — упъти я той. — Истинска кланица е тук — добави той, сякаш я предупреждаваше, и потръпна. Той изчезна с количката в една врата с табелка „Отделение 2, фрактури“. Луси отново бе сама.

Една сестра от доброволния отряд забърза към нея оттам, откъдето санитарът й бе казал, че е приемното. В двете си ръце младата жена носеше кофи с прогизнали от кръв бинтове. Гадна миризма достигна до носа на Луси, когато сестрата се размина с нея и й кимна приятелски. Луси отново усети, че й се повръща.

„Няма смисъл, помисли си отчаяно тя, никога няма да свикна с това!“

Въпреки това тя продължи да върви бавно по коридора. Ръката й за момент замръзна на дръжката на вратата към приемното. Със свръхчовешко усилие тя се насили да я отвори и да влезе вътре. Погледът й автоматично се плъзна по пода към прозореца, където лежеше преди нейният пациент. Нямаше го. На мястото му се беше свил мъж с посивели коси, който, опрял гръб до стената, бе обгърнал свитите си крака с ръце. Бинтованата му глава бе отпусната върху коленете. Той се люлееше напред-назад. Предницата на униформата му бе просмукана от изсъхнала кръв, но крайниците му изглеждаха съвсем на място. Тя се огледа, но лекарите и сестрите, изглежда, бяха погълнати от по-сериозни случаи. Стаята не изглеждаше по-различно, отколкото когато я бе напуснала преди петнадесет минути. Бавно Луси пристъпи към мъжа. Той изглежда не усети, че се е приближила и продължи да се олюлява. Тя коленичи до него.

— Vous avez mal? — запита глупаво тя.

Когато заговори, той повдигна глава и я обърна към нея. Протегна безпомощно ръка и в този момент тя разбра, че е сляп.

— Aidez—moi! Aidez—moi! — умоляваше той, а ръцете му настървено се опитваха да се вкопчат в нея, но успяха да хванат само воала й.

Дълго време Луси не бе в състояние да мръдне. После бавно-бавно се изправи, притискайки устата си с ръка, за да не изкрещи. Воалът й остана в ръката на слепия, когато тя заднешком се отдръпна от него. Трябва да се е побъркала, напълно да е умопомрачена, за да се върне тук, каза си тя. Тя се блъсна в един лекар, който тихичко я изпсува на френски. Една сестра отнесе лакътя й. Един пациент попита за пътя към пето отделение.

Стъпка по стъпка, Луси отстъпи към вратата, ужасена да не би някой от лекарите или сестрите да я дръпне за ръка и да я завлече обратно в стаята. Единствената й мисъл бе да избяга. Тази стая е истински ад, мислеше тя. Извън нея нещата бяха нормални, течеше живот, който тя разбираше и който беше реален. Точно бе стигнала до вратата, когато двама санитари англичани влязоха забързано в стаята. Носеха носилка. Луси чу гласовете им и разпозна акцента им.

— Изглежда, английски пилот, сър! — каза единият.

— Не изглежда много добре, докторе. Бил е свален от другата страна на реката. Един фермер го докара с каруцата си — каза другият.

— Сложи го на масата — леко! — нареди докторът, говорейки английски със силен акцент. Извръщайки глава, той видя Луси изправена до вратата, и се провикна през стаята към нея:

Вие, госпожице, venez ici! Елате тук. Говорите ли английски? Имам нужда от вашата помощ.

Луси се приближи до него като в някакъв транс.

— Може да сте ми необходима да ми превеждате. Застанете до главата му.

По-късно Луси не можеше да си спомни в кой момент бе погледнала надолу и бе познала Марк.

— Мисля, че когато отвори очи и ми се усмихна — каза Луси на Силви по-късно, — той не изглеждаше ни най-малко изненадан, че ме вижда. Но, разбира се, беше в шок, както каза докторът. Боя се, че и аз бях. Не бях кой знае колко полезна. Просто стоях до Марк и държах ръката му.

Лицето на Луси придоби налудничав израз.

— Лекарят не можа да спаси левия му крак. Слава Богу, че нямаха нужда от мен, когато ампутираха онова, което бе останало от него. Една сестра ми каза, че са зашили десния му крак и се надяват, че няма да загуби и него.

Бяха минали почти двадесет и четири часа, откакто Луси бе пристигнала за първи път в Епърни. Докато Пелам им наливаше втори коняк, Луси си мислеше, че може би има три седмици, откакто тя слезе от пежото на френския офицер, толкова отдавна изглеждаше. И един месец, откакто бе напуснала „Кадоган Гардънс“.

Силви погледна бледото изтощено лице на племенницата си и каза нежно:

— Проявила си храброст, щом си останала до Марк. Особено като се има предвид какво ти се е случило, когато си се върнала в приемното, Луси.

Луси отпи от коняка си и се усмихна кисело.

— Не беше кой знае каква храброст, лельо Силви. Марк ми повтаряше: „Не ме оставяй, Луси! Ще ми бъде добре, ако ти останеш при мен.“ Не можех да го изоставя при тези обстоятелства, нали?

— Разбира се, че си могла! — каза Силви. — Реши ли вече какво ще правиш, Луси? Преди каза, че си решила да си идеш вкъщи. Все още ли искаш да ти помогна за това?

Луси пое дълбоко дъх и от гърдите й се откърти въздишка.

— Казах, че съзнавам, че ще ми се наложи да приема поражението, но това беше преди да видя Марк. Не мога просто да си тръгна, лельо Силви. Дадох му дума, преди да отиде в операционната, че ще бъда до него след операцията. Мисля, че той не разбираше, че ще загуби крака си. Някой ще трябва да му го каже, нали? Ще има нужда от някой, който да го утешава.

Луси бе втренчила очи в чашата си с бренди и не забеляза бързите погледи, които си размениха Силви и Пелам. Силви умело прикри задоволството си и каза, без да влага никакво чувство:

— Да, предполагам, че Марк ще има нужда от теб. Той ще бъде поставен в трето отделение — там отиват ампутираните. Може да идеш да го видиш сутринта. Ще попитам старшата дали може да поемеш дежурство там. Все пак Марк ти е почти брат, нали? Половин брат, всъщност!

Обърканият израз на лицето на Луси накара Силви да разбере, че без да иска е издала тайна, която момичето не знаеше. Тя погледна с тревога Пелам, ужасена от мисълта, че от умора е направила този гаф. Но Пелам кимна с разбиране.

— Луси е достатъчно голяма, за да знае истината, скъпа моя — каза той. — Доколкото разбирам, Уилоу може и да не е искала да изясни нещата. Но няма нищо лошо в това Луси да знае за миналото, при условие, че е дискретна. Трябва да съзнаваш, Луси, че онова, което възнамерявам да ти разкажа, може да е болезнена тема за майка ти. Зная, че може да ти се има доверие и че ти няма да го обсъждаш с нея, освен ако тя не иска това.

Луси кимна. Очите й се уголемиха от удивление, докато слушаше гласа на чичо си, който разказваше за годините преди нейното раждане, когато жена, наречена Джорджина Грей била любовница на баща й, а по-късно му родила три деца.

Главната мисъл на Луси бе колко много съжаление изпитва към майка си. Можеше да си представи как самата тя би се чувствала, ако Алексис имаше три деца от Робърта Инман!

— И както понякога се случва, децата на Грей наследиха само най-доброто от родителите си — каза Пелам накрая. — Човек не може да си представи по-симпатични деца и знам, че майка ти е наистина силно привързана към Филип. Независимо от всичко, мисля, ще се съгласиш, че само поради щедростта на своя дух тя е могла да приеме хладнокръвно резултата от забежките на баща ти. Филип, разбира се, я боготвореше, а Марк и Джейн гледат на нея като на своя родна майка.

— Така че Марк ми е всъщност половин брат! — измънка Луси. — Оливър знае ли истината?

— Не, Луси, никой не знае освен тебе и твоя чичо Тоби — каза Силви. — Филип, разбира се, знае как стоят нещата. Но не трябва да казваш на Марк. Майка ти е тази, която трябва да стори това, ако реши. Боя се, че съм толкова преуморена, че не внимавам какво приказвам, а не беше нужно да научаваш тази тайна.

— Доволна съм, че ми каза! — извика Луси.

Тя не бе в състояние да изрази богатото разнообразие от чувства, които изпитваше към майка си, виждайки я в тази нова светлина. Изглеждаше й невъзможно тя, Луси, да я е смятала за слаба, безлична и безхарактерна жена. Когато Уилоу се върна от Америка и Луси я видя за пръв път, тя дори не хареса особено майка си и съвсем определено я презираше заради сантименталните й излияния към „нейното изгубено бебе“. Колко жестока е била към тази изпълнена с обич и чужда на всякакъв егоизъм жена! Искаше й се преди да се бе втурнала към Франция без обяснения, да се бе сетила за майка си. Несъмнено й бе причинила тревоги. Тя бе признателна на леля Силви, че настоя майка й да бъде информирана къде е. Посдедното нещо, което Луси искаше, бе да й причини още мъка след целия този живот, пълен с незаслужени страдания. На другата сутрин Луси се яви на работа в трето отделение. Лицето на Марк беше смъртно бледо, когато тя доближи леглото му, но кафявите му очи грейнаха, щом я позна.

— Луси! — прошепна той. — Не можех да го допусна! Чудо е, че те срещнах тук, във Франция. Не знае, че си станала медицинска сестра.

Луси седна край леглото му и взе ръката му. Очите й избягваха коша под одеялото, който покриваше единствения му крак. Сестрата, която отговаряше за отделението, й бе казала, че Марк все още не знае, че другият му крак е бил ампутиран.

— Какъв шок преживях вчера, като те видях на носилката — каза Луси, опитвайки се да се усмихне. — Как можа да го допуснеш, Марк, да се оставиш да те свалят! По нищо не отстъпваш на Оливър!

Марк се усмихна едва доловимо.

— Всъщност не бях свален — каза той с кисела усмивка. — Изгубих се, след като си поиграх малко с един пилот шваба. Исках да направя няколко фигури, но загубих ориентир. Мислех си, че се движа над река Сома, а се оказа, че е река Ен. Поне аз си мисля, че е станало така. Както и да е, горивото ми свърши и се опитах да кацна на едно поле, но се закачих в някакви дървета. Сигурен съм, че Оливър и Хенри ще ме скъсат от подигравки за този случай!

Той направи внезапно гримаса и простена от болка.

— Левият ми крак! — обясни той на Луси. — Боли ме, дявол да го вземе! Мисля, че го премазах в кормилото.

Луси прехапа устни, правейки усилия да спре сълзите, които така внезапно бяха бликнали в очите й. Именно левият крак на Марк беше отрязан. Леля Силви я бе предупредила, че пациенти, на които краката са ампутирани, често изпитват болка в тях — сякаш нервите изпращат неверни съобщения към мозъка. Тя си спомни изведнъж френския пехотинец онзи ден, който й казваше, че го боли кракът. Потрепера и насочи отново вниманието си към Марк. Очите му бяха затворени, сякаш говоренето му бе дошло прекалено много.

— Опитай се да поспиш малко, Марк — каза тя. — Сега съм дежурна в това отделение, така че ще бъда край теб, ако имаш нужда от мен.

Сестрата монахиня дойде при леглото. Тя кимна на Луси да се отдалечи в другия край на стаята.

— Той е натъпкан с болкоуспокояващи — й каза сестрата. — Но не се притеснявай за него — млад е и е здрав, ще оцелее. Повярвай ми! — добави тя, долавяйки погледа на Луси, изпълнен с лоши предчувствия. — Хайде сега, скъпа, имаме много работа. Би ли отнесла бръснарските принадлежности на лейтенант Хоуп? Той е загубил ръка и ти ще трябва да държиш огледалото и легена с вода, докато се бръсне. Той е на леглото до прозореца, ей там!

Благодарна, че няма да гледа повече ужасии, Луси се подчини на нарежданията на сестрата. Лейтенант Хоуп беше набит мъж на средна възраст с червена коса и лунички и с живо чувство за хумор. Той напомняше малко на Луси за Хауърд Барат, такъв, какъвто щеше да стане след няколко години. Офицерът от пехотата я поздрави с топла усмивка.

— Ама те наистина са вдигнали критериите за подстригване в доброволния отряд, а? — пошегува се той със своя съсед, майор от френската артилерия, който, подобно на Марк, бе изгубил крака си. — Предполагам, че офицерът, завеждащ медицинската част, смята, че едно красиво създание ще ни дойде добре, ще повдигне духа ни. Мога ли да попитам как се казвате? Нова сте тук, нали?

— Скоро ще изляза в отпуск по болест — каза майорът, оглеждайки с възхищение елегантната фигура на Луси. — Ще вечеряте ли с мен в „Максим“, mademoiselle? Като си представя това удоволствие, състоянието ми се подобрява по-бързо.

— Името ми е Люсиен Земски — отвърна Луси с усмивка. — Но съм омъжена жена и бих помолила и двама ви да го запомните!

Двамата мъже престорено простенаха от разочарование, но продължиха да флиртуват и да си разменят безобидни шеги, докато Луси им помагаше. Сутринта мина неусетно. В отделението имаше четирима офицери, трима от които бяха французи. Те бяха възхитени да открият, че Луси може да разговаря с тях на родния им език. Един офицер от драгуните, който бе изгубил дясната си ръка, каза на Луси, че сега поне може да изпрати разбираемо писмо на жена си. Англичанките от доброволния отряд, които бяха предложили да пишат писмата му, не бяха успели да се справят с чуждите думи.

По обяд докторът мина на визитация. Луси извърна лице, когато той отметна завивките от крака на Марк. Той погледна неодобрително към извитата й настрани глава, но сестрата му каза:

— Младежът е член на нейното семейство, Monsieur le Docteur!

— Тогава вие ще му кажете, че е загубил крака си — каза тихо докторът на Луси, като отмина към друго легло. — Още е рано, според мен. Той все още е в шок. Но скоро ще дойде моментът! Вие ще разберете, когато той дойде!

„Нима може да има подходящ момент, в който да кажеш на един младеж, че ще бъде сакат за цял живот“, запита тя Силви същата вечер. С болезнена яснота в съзнанието й изплуваха картини — Марк на тенискорта бяга да отрази бекхенда на Оливър; Марк, изправен в плоскодънната лодка, ги вози с прът към острова в езерото; Марк, с младите си, силни крака, яхнал мотоциклет „Аонгхърст“; Марк, който прескача последните три стъпала на Рошфорд, бързайки да прегърне Филип, който се е върнал в отпуск.

— Трябва да се научиш да не мислиш за онова, което е изгубено — каза кротко Силви. — Мисли само за онова, което е спасено, Луси. Марк няма да се бие отново в тази война. Той ще бъде изпратен у дома, когато опасността отмине, така че животът му е спасен. Да загубиш крак е по-малка злина в сравнение с това, да загубиш зрение, да бъдеш кастриран, да получиш гръбначни увреждания и никога вече да не станеш от леглото си. А освен това си спомни за хилядите младежи, връстници на Марк, които ще бъдат само спомен в сърцата на тези, които са ги обичали. Не скърби за Марк, Луси, той е един от късметлиите!

Настъпи моментът, в който Луси трябваше да съобщи на Марк ужасната новина. Досетливият майор Ауп Бюке, разбирайки намерението й, организира игра на карти с другите двама офицери в отделението. Щом на лейтенант Хоуп не бе разрешено да става от леглото си в другия край на стаята, това развлечение естествено ги отведе достатъчно далече, за да не чуват разговора между Луси и Марк.

Тя седна до Марк и хвана ръката му.

— Хубаво е, че изглеждаш много по-добре — тихо каза тя. — The Chef de Medecin ми каза тази сутрин, че дори и да има нужда от нова операция на десния ти крак, няма опасност да го загубиш, както са се опасявали отначало.

Очите на Марк се стесниха и той заговори едва-едва:

— Искаш да кажеш, че е малко възможно да го ампутират? — попита той недоверчиво.

Луси кимна.

— Ти беше доста зле смазан, когато те докараха, Марк. Имаш късмет.

— Но всъщност левият крак ме боли адски силно — напомни й той. — Какво каза хирургът за него?

Луси погледна коша, закриващ долната част на тялото му. Ако не беше той, осъзна тя, Марк щеше вече да знае, че левият му крак е отрязан.

— Боя се, че и той беше много тежко ранен — каза колебливо тя. Толкова тежко, че хирургът не успя да го спаси, Марк.

Лицето му пребледня като платно. Ръката му силно стисна ръката на Луси.

— Какво искаш да кажеш? Какво се опитваш да кажеш, Луси? Да не се опитваш да кажеш, че ще го загубя?

Очите му неволно потърсиха леглото на майор Бюке.

По дяволите, той бе толкова благодарен, когато за първи път видя човека с подгънатия празен крачол на пижамата, че нищо толкова ужасно не му се беше случило.

Той съжаляваше и клетия лейтенант, който бе загубил ръка, и френския капитан — всички те с ампутирани крайници… Всички в отделението са загубили крак или ръка, сети се той с внезапна ужасяваща проницателност. Очите му се върнаха към лицето на Луси. Като забеляза сълзите, проблясващи в очите й, ужасът му се засили.

— За Бога, Луси! Изплюй камъчето! Ще загубя ли крака си?

Луси се опитваше да не заплаче. Не беше време за слабост. Трябваше да се опита да убеди Марк, че истината не е толкова непоносима, колкото му изглеждаше. Тя пое дълбоко дъх.

— Чуй ме, Марк — каза тя спокойно, но твърдо. — Ти нямаш ляв крак сега. Съвсем нормално е да чувстваш болка в ампутирания си крак. Тя ще отшуми. Ще я чувстваш все по-слабо и по-слабо, а когато се върнеш в Англия, ще ти направят нов крак и ще можеш да се движиш с патерици.

Тя млъкна, като видя, че Марк не я слуша повече. Той си бе издърпал ръката от нейната и я бе пъхнал под завивките, опипвайки трескаво — искаше му се да докаже, че тя греши. Кракът му трябва да е там. Трябва! — мислеше той трескаво.

Луси заговори още по-твърдо:

— Зная, че това е ужасен шок, Марк, но когато се пооправиш, ще те разведа из някои други отделения, където сам ще се увериш колко по-жестока е могла да бъде съдбата към теб. Ти ще се оправиш. Ще можеш да водиш повече или по-малко нормален живот.

Марк лежеше напълно неподвижен, без да я гледа. Младото му лице бе помръкнало от огорчение.

— Нормален? Аз не съм нищо друго освен един сакат човек. Иска ми се Бог да ме беше взел завинаги, както направи с Филип.

Руменина покри лицето на Луси.

— Нямаш право да говориш така, Марк. Как мислиш, че ще се чувства Джейн, ако загуби и двамата си братя. Как мислиш, че аз или чичо Тоби, или мама бихме се почувствали, или Оливър? Ти може и да не цениш живота си, но ние всички го ценим, а и ти ще започнеш да го цениш… след време.

Той извърна лице от нея и го зарови във възглавницата. Раменете му се тресяха и тя инстинктивно разбра, че това, което му каза, бе достатъчно. Нещо повече, тя страдаше не само за него, но и с него. Неговата болка, неговият страх, неговият ужас бяха там, дълбоко в нея, и в един момент тя предпочете Марк да е здрав, а тя да бъде саката. Съчувствието й бе наистина дълбоко.

Майор Бюке ги държеше под око. Щом Луси стана, той се втурна и прекоси стаята на своите патерици.

— Не се тревожете — каза тихо той на своя развален английски. — Сега аз ще се погрижа за него.

Луси кимна мълчаливо. Щом излезе от отделението, тя обърна глава и видя изпълнения със съчувствие французин да седи на нейния стол. Той не говореше, но ръката му докосваше рамото на Марк, сякаш да му покаже, че не е сам.

Постепенно Марк укрепна и с това се върна и устойчивостта на духа му. Той говореше непрестанно за възхищението си към Луси и нейната храброст, като я караше да се срамува от желанието си да се върне в Англия, щом той се оправи. Тя не посмя да му довери това свое тайно намерение, нито сподели с него ужаса през първия ден на своята служба. Знаеше, че не заслужава неговото обожание и понеже неудобството й се усилваше, тя се опита да се спаси, като помоли сестрата на отделението да поеме част от нейната работа.

Луси не знаеше за доверителния разговор между леля Силви и сестрата на отделението. Не знаеше също, че двете бяха сигурни, че след време Луси ще стане отлична медицинска сестра.

— На племенницата ми никога не й е липсвал кураж! — каза Силви убедено, а при недостига на персонал сестрата бе готова да чака, докато младата графиня покаже на какво е способна — така както мадам Рошфорд бе сторила това, когато сестрата за първи път отиде да работи в отделенията.

Пелам беше този, който доведе нещата до тяхната кулминация точно три седмици след пристигането на Луси в Епърни. Те бяха седнали и кротко се наслаждаваха на вечерния си коняк в края на деня, когато той сякаш между другото каза:

— Мисля, че през следващата седмица мога да ти уредя домашна отпуска, Луси. Група ранени ще бъдат върнати в родината и Medicin de Chef каза, че би искал ти да ги придружиш. Той държи да не се лиши от никоя от обучените си сестри и аз го убедих, че ти ще се справиш.

Сините очи на Луси се втренчиха в чичо й, пълни с удивление.

— Но Марк не е достатъчно добре, за да се прибере у дома. Не мога да го оставя така.

— О, мисля, че не би протестирал много, Луси — отвърна Пелам, — хвърляйки крадешком поглед към жена си. — Той е достатъчно добре, за да се изправя сам.

— Какви ужасни неща говориш! — възкликна Луси, но Пелам не се трогна от упрека й.

— Много по-добре е човек да се шегува с тези неща — каза той неопределено. — Марк ще бъде първият, който ще се изсмее на това. Е, Луси? Да кажа ли на Medicin de Chef, че си се съгласила да пътуваш?

Луси не отговори. Тя погледна към Силви, но леля й очевидно бе дълбоко погълната от гледката, която се разкриваше от прозореца на дневната.

— Не става дума само за Марк — бързо каза тя. — Обещах на лейтенант Хоуп, че ще го науча да играе шах. А капитан Гривис разчита на мен да пиша писма до жена му. Сестрата каза, че утре ще ми покаже как да правя превръзки и ще ме научи да стягам турникет при спешни случаи…

— О, добре, в такъв случай, предполагам, сестрата може да нареди на друго момиче доброволка да замине — каза Пелам, вдигайки рамене с престорено безразличие. — Доста от тях не са излизали в отпуск цяла вечност. Всъщност така ще бъде по-честно. Лицето на Луси светна.

— Да, ще бъде много по-честно. Не искам да измествам когото и да било за отпуск, чичо Пелам. Ще остана още малко. Само седмица-две или месец може би.

Силви не направи никакъв коментар, но същата вечер, когато отиде в спалнята на Луси да й каже лека нощ, тя седна на крайчеца на леглото и без всякакви увъртания я попита какви са отношенията й с Алексис.

Това не беше тема, която Луси някога бе обсъждала с когото и да било, освен със самия Алексис. Тя не бе допускала, че взаимоотношенията й с него могат да интересуват някого другиго, освен тях двамата. Дори тя самата, като участник, никога не си бе губила времето за самоанализи. Но сега съществените въпроси на леля й разкриха за първи път очарованието на това да се довериш на някого, който заслужава доверие, на някого, който е достатъчно възрастен и мъдър, за да те разбере; някой, който няма причини да бъде предубеден.

— Толкова е странен начинът, по който Алексис завършваше всички разговори — така настояваше за любов — каза тя на Силви. — Никога не съм разбирала защо това е толкова важно за него. Зная, че нямам такъв опит в живота като теб, лельо Силви. Независимо от това, от малкото, което съм видяла в любовта, ми се струва, че тя не носи на хората много щастие. Виж горката мама и живота, който е водила! Виж даже моя враг, Робърта Инман. Любовта й към Алексис не донесе щастие нито на него, нито на нея! А Хауърд се опита да се самоубие — глупаво момче! — защото си въобрази, че е влюбен в мен. Защо Алексис не се задоволи с това, че го харесвам и го уважавам и че съм готова да му се отдам? Той даде вид, че ме иска и зная, че много пъти е искал да се люби с мен. Но не го стори. Никога не го стори. Ако не бе толкова упорит, ние можехме да бъдем много щастливи заедно.

Силви изучаваше невинното лице на Луси и за първи път разбра в какво сложно положение се намираше Алексис.

Той и момичето, което бе избрал за съпруга, може би бяха дошли от различни планети — толкова различни бяха техните ценности. Алексис, разбира се, бе традиционалист. Луси бе безнадеждно объркана, но въпреки всичко Силви не смяташе, че положението е безнадеждно. От разказа на Луси за събитията, които бяха довели до пристигането й в Епърни, беше ясно, че тя съвсем не бе безразлична към съпруга си. Само жена, която обича, и то дълбоко, би реагирала като Луси — отначало с гневна ревност към Робърта, след това с толкова буйна решимост да докаже, че преценката на Алексис за нея е неправилна. Силви бе убедена, че по своему Луси обича Алексис, но самата Луси трябваше тепърва да го открие.

— Не мога да ти кажа какво е любовта, cherie! — каза тя нежно. — Тя се състои от толкова много емоции и у всеки от нас, струва ми се, е различна. Но ти не си толкова лишена от способността да обичаш, както, изглежда, искаш да ми докажеш. Ти обичаш своето малко момиче; ти преоткриваш синовната любов към своята майка; ти обичаш Оливър и Марк. Мисля, че си обичала и Морис Дюбоа преди много време.

Трудно бе на Силви да прикрие колко дълбоко е шокирана от спокойния разказ на Луси как е посетила Морис в студиото му и след това е установила, че е бременна. Не искаше да прекъсне изповедта на Луси, ако това беше изповед. Страхуваше се да не би желанието й да се довери да се изпари така неочаквано, както се бе появило. Ала сега тя разбра колко малко са познавали и разбирали истинската Луси; как умело младото момиче е скривало чувствата си от всички тях и дори, може би, от самата себе си.

— Мислила ли си как се чувства Алексис в този момент? — попита тя. — Не мислиш ли, че той ще се безпокои?

Луси поруменя и в очите й проблесна буря.

— Смятам, че мама му е казала къде съм. Тя винаги е харесвала Алексис и в нейните очи той не може да сбърка. А що се отнася до чувствата му, лельо Силви, защо трябва да ме е грижа? Него не го беше много грижа за моите чувства, нали? Той ми наговори такива жестоки неща. Ако пожелае, той може да се разведе и да се ожени за скъпоценната си Робърта. Нямам нужда от него. Нямам нужда от никого. Мога да се грижа за себе си. Грижила съм се шестнадесет години и ако се наложи пак ще го сторя.

Силви въздъхна. Нямаше съмнение, че каквото и да се случи, Луси ще оцелее. Тя, изглежда, не разбираше колко е красива и колко непреодолимо силно привлича мъжете. Сестрата й бе казала, че няма пациент, достатъчно здрав, за да изпитва някакво чувство, който да не е бил впечатлен от красивата млада сестра от доброволния отряд, която се движи из болницата.

— Племенницата ви накара всеки един от тях да копнее отново да бъде добре — каза усмихнато сестрата, — а с това битката за тяхното възстановяване е наполовина спечелена. Мисля, че температурите им се вдигат заедно с кръвното налягане, дори когато нашият свадлив стар Medicin de chef е до Луси. Но тя въобще не го съзнава!

Луси бе прекалено погълната от собствените си чувства, за да се безпокои за чувствата на когото и да било. От една страна, тя изпитваше ужас и отвращение при вида на грозните рани, а от друга — дълбоко съжаление и състрадание към потърпевшите. Искаше й се да е в състояние да им помогне, а в същото време знаеше, че й липсва воля да преодолее своето отвращение. Всеки път, когато помагаше на сестрата да бинтова рана, тя трябваше да се насилва да изпълни сравнително простите задачи, които се изискваха от нея. Вбесяваше се, че не може да потиска усещането си за гадене; тремора и трепването на ръцете си. Предпочиташе сестрата да я смъмри, но по-възрастната жена, изглежда, ни най-малко не подозираше какви чувства бушуват у нея. Но болните забелязваха всичко, бе убедена в това. Тя не искаше те да разберат, че това, което представляваха, я отблъскваше по някакъв начин. Опитваше се да не отклонява поглед от техните очи, така че да виждат само усмивката й, никога гримасата, която тя се боеше, че може неволно да се появи.

— Никога няма да стана добра сестра, нали, лельо Силви — каза тя, издавайки насоката на мислите си. — Алексис май излезе прав. Не ме бива много за нищо друго, освен да танцувам танго.

Въпреки сериозния глас на Луси, Силви се изсмя и стана.

— Ами да, няма пациент в тази болница, който не би предпочел да те види да танцуваш танго за тях, вместо да изхвърляш подлогите им — рече тя и бе доволна да съзре усмивка на лицето на Луси.

— Не смятам, че тази ужасна работа е по-неприятна, отколкото да бършеш малките demers в манастира! — сухо каза тя. — Искам един ден да се върна там, лельо Силви. Искам да извикам в лицето на игуменката колко лоша жена е тя според мен.

Силви въздъхна.

— Отмъщението може да изглежда примамливо, Луси, но като мине малко време, човек открива, че самият той страда от последствията. Заради самата себе си — опитай се да простиш на онези, които са ти причинили болка, най-вече на Алексис. Смятам, че дълбоко в себе си ти знаеш, че той не иска Робърта Инман, нито пък я е искал някога. Той се ожени за теб, а не са много мъжете, които биха го сторили, узнавайки за твоето минало; знаейки, че си забременяла от друг мъж. А ти ми каза, че той никога не те е упреквал и че е бил чудесен баща на малката Тео. Той не би могъл да се държи по този начин, ако не те обичаше силно.

— Не достатъчно, както изглежда, че да дойде до Франция и да ме прибере у дома — гласът на Луси бе твърд и студен. — Той можеше да дойде тук, ако пожелаеше, лельо Силви. Често ходи до Европа по работа. Ако действително се тревожеше за мен, той отдавна щеше да е тук, за да ме накара да се върна с него у дома. Може и да ме е обичал някога, но сега не ме обича.

— Може би не си права, cherie! — каза тихо Силви и угаси лампата. — Времето ще покаже. Спи спокойно, ma petite!

Но когато влезе в спалнята си, погледът й към Пелам беше доста умислен.

— Луси смята, че Алексис вече не я обича — каза тя. — Но от всичко, което ми разказа, останах с убеждението, че нито един мъж не я обича колкото него.

Пелам се усмихна.

— В някои от следващите дни, когато имаме време, ще ми обясниш всичко подробно. — Но сега, скъпа моя, искам да се съблечеш и да си легнеш. Иначе едва ли ще се намери друг мъж, който да те обича по-малко от мен.

Той бе награден със закачливия смях на Силви. Загрижеността изчезна от погледа й, намръщените й черти се отпуснаха. Тя се подчини на заповедта му и започна да се приготвя за лягане.

Глава двадесет и трета
Септември — декември 1916 година

— Бабо, Зандра не иска да играе с мен!

Уилоу погледна към нещастното личице на Тео и нежно погали русите й къдрици. Това дете така приличаше на Луси, сякаш самата тя сега изживяваше детството си в Рошфорд.

— Може би Зандра иска да върши по-важни неща! — утеши я Уилоу. Но четиригодишното хлапе поклати глава.

Уилоу хвана Тео за ръчичка и я покани заедно да отидат при Зандра.

Дъщерята на Доди седеше самичка под голямата липа на моравата. Бе обгърнала с ръце свитите си крака с поглед, вперен в синьото небе.

— Какво правиш тук самичка, скъпа моя? — попита Уилоу.

Зандра сложи ръка на устните си.

— Моля те, не ми говори, лельо Уилоу! — каза тя сериозно. — Нали виждаш, слушам.

— Мога ли да попитам какво слушаш? — попита Уилоу, прикривайки усмивката си.

— Слушам да чуя като ме повикат — отвърна й Зандра. Малкото й личице се намръщи. — Бедата е в това, че може би съм изпуснала момента. Бях забравила да слушам цяло лято и внезапно си спомних. Смяташ ли, че съм закъсняла?

Уилоу бе привикнала към тези загадъчни разговори със Зандра. След като гушна Тео в скута си, тя седна на плетения шезлонг и се извърна към детето, което я следеше с напрегнато изражение.

— Би ли започнала от самото начало, Зандра? — попита тя. — Тогава ще мога да изкажа някакво мнение.

Зандра не само обожаваше своята леля, но усещаше, че Уилоу я разбира по-добре от нейната мама. Напоследък Доди съвсем естествено бе изцяло погълната от бебето си, Дейми, в резултат на което Зандра бе избрала Уилоу за човек, комуто да довери многобройните си детски проблеми. Уилоу никога не й се смееше и не считаше идеите и мислите й за глупави, така че Зандра й се доверяваше.

Тя пое дълбоко дъх.

— Леля Луси не е имала гувернантка, когато е била на моята възраст — каза тя отривисто с кресливото си гласче. — Тя е била в манастир и са я учили монахини. Леля Луси ми каза, че монахините не се женят за обикновени хора, защото се омъжват за Исус Христос. Той може да си избере колкото си иска невести и те всичките носят едни и същи дрехи и воали, за да знаят хората, че са специални.

— В основни линии е така, Зандра — съгласи се Уилоу, когато детето млъкна.

— Е, добре. Аз попитах леля Луси как монахините узнават, че Исус иска да се ожени за тях, защото той не се появява да им иска ръката. И леля Луси ми каза, че монахините чуват гласове, които ги призовават да се посветят на Бога.

— И какво общо има всичко това с теб, Зандра? — запита Уилоу.

Детето се наклони напред, облегна лакти на колене и подпря с ръце брадичката си. Сетне отвърна:

— На рождения си ден помолих Бог в молитвите си, преди да си легна, да ме превърне в момче, за да стана като Оливър и Марк и да бъда пилот на самолет. Но Той нищо не направи и Пейшънс каза, че той вероятно иска да бъда момиче по своя си особена причина. Мислих върху това и реших, че може би Той иска да се ожени за мен и аз да стана монахиня. Ето затова се вслушвам. Но Тео и близнаците говорят непрекъснато. Пейшънс ми казва да ида да си измия ръцете, а леля Стела иска да чуе какъв ми е дневният режим. Никой, изглежда, не разбира, че може да не чуя точно когато ме викат.

Уилоу внимаваше да не покаже колко й е смешно. С глас, сериозен като гласа на Зандра, тя каза:

— Мисля, че на твое място не бих се притеснявала толкова много. Ти си прекалено малка за когото и да било и смятам, че няма да чуеш тези гласове, преди да пораснеш. Освен това бъди сигурна, че Исус знае дали го чуваш, или не. Той би изчакал, когато никой не ти говори.

Лицето на Зандра просветна.

— Не се бях сетила за това! — призна тя. Но почти веднага лицето й отново помръкна.

— Може би те тревожи нещо друго? — нежно попита Уилоу.

— Бебетата Лимбо! — бавно изрече тя.

— Кои са те? — запита Уилоу с истинско любопитство.

— Леля Луси спомена, че монахините казвали, че всички бебета, които умират преди да са кръстени, ги изпращат на едно място, наречено Лимбо. Това е къща, която се намира между небето и земята. И колкото и да плачат бебетата, те не могат да стигнат до небето, освен ако някой тук, на земята, не каже трите свети имена — „Исус, Мария, Йосиф“. Всеки път, когато някой ги каже, едно от бебетата може да се измъкне от онова ужасно място и да отиде на небето. Леля Луси каза, че тя не вярва на това, но понякога се чудя дали не трябва да казвам „Исус, Мария, Йосиф“ по-често, за всеки случай! Пресметнах, че ако ги изговарям много бързо, ще мога да ги казвам от пет до осем пъти в минута. Колко много бебета бих могла да спася, ако опитам.

— О, Зандра, съгласна съм напълно с леля Луси. Бог е добър и мил. Никога не би наказал невинни бебета по такъв жесток начин. Така че няма никаква нужда да си напрягаш главичката за това. Просто си казвай молитвите всяка вечер и това е достатъчно.

Лъчезарна усмивка смени угриженото изражение на личицето й. Сега, след като страховете й се разсеяха, тя скочи на крака и хвана ръчичката на Тео. Съвсем несъзнателно тя абсолютно точно имитираше говора на Пейшънс:

— Хайде, скъпа Тео, сега ще играя с теб, ако си добро момиче. На какво ще играем? На криеница?

Двете момиченца се затичаха, хванати за ръце, а Уилоу ги гледаше и замислено се усмихваше. Макар че детето на Луси бе определено по-красивото от двете, личността на Зандра привличаше вниманието на всички; Стела и Джеймс обявиха, че по интелигентност тя далеч превъзхожда връстниците си. А бързият й ум бе съпроводен с живо въображение. Всичко това, заедно с нейната екстровертна натура и забележителна способност да имитира, гарантираше на Зандра бъдеще, което в никакъв случай не можеше да бъде посредствено. Тя бе любвеобилно и извънредно емоционално дете и понякога пристъпите й от мрачно настроение предизвикваха вълнение в детската стая. Но Стела смяташе, че тези страстни изблици са резултат главно от фрустрация. Умът й се развиваше по-бързо, отколкото бе характерно за възрастта й, затова на моменти тя бе емоционално неуравновесена. Но по принцип бе засмяно, щастливо дете и нейното любопитство не знаеше граници.

Тео бе почти антипод на Зандра — спокойно, тихо момиченце, което без съмнение бързо се приспособяваше. Тя бе привикнала към живота в Рошфорд без никакви сътресения и, изглежда, майка й изобщо не й липсваше. Алексис идва два пъти да я види, след като получиха вест от Силви, че Луси възнамерява да остане във Франция. Когато Алексис й каза, че мама се грижи за ранени войници в друга страна, наречена Франция, Тео нямаше разтревожен вид. Тя имаше компанията на Стелините близнаци, леля Мередит се грижеше за нея, Зандра играеше с нея, когато имаше нужда от специално внимание, така че малкият свят на Тео се въртеше гладко и щастливо.

Усмивката на Уилоу се стопи, когато тя се замисли за необикновеното заминаване на Луси за Франция. Макар че Алексис се опитваше да омаловажи случилото се и от лоялност не каза лоша дума за прибързаната постъпка на жена си, Уилоу бе видяла загриженост в очите му и бе забелязала бръчки на напрежение около устата му, когато се осведомяваше дали не са получили някаква нова вест.

— Вероятно ти липсва ужасно — съвсем сам си в Лондон, Алексис — отбеляза Доди не много на място.

— Е, разбира се, че ми липсва — отвърна спокойно Алексис. — Но както знаеш, Доди, аз съм много зает през цялата част от времето, така че се прибирам само за да ям и да спя. Луси трябва често да се е отегчавала с мен. Напълно разбирам потребността й да върши нещо, да бъде полезна в тази война.

Уилоу не се съмняваше, че бракът им не беше от най-сполучливите и че само някакъв разрив между двамата я бе накарал да замине, без дори да се обади на нея. През тази година, след като Тео бе изчезнала, тя и Луси се бяха сближили много. Странно беше, мислеше си тя, че за известен период от време Джейн бе тази, която най-силно се нуждаеше от нея като майка, като доверено лице. Но изведнъж Джейн бе станала затворена, непроницаема и винаги държеше Уилоу на дистанция, ако в разговора се появяха нотки на интимност. Сега тя не разбираше Джейн. Преди Оливър и двете момчета да постъпят в Кралските военновъздушни сили, те бяха прекарвали толкова весело и щастливо заедно в Рошфорд. Уилоу си мислеше, че Джейн чувства болезнено липсата на момчетата и вероятно се дразни от факта, че не е могла да замине на война с тях.

За щастие през цялото време момичето бе заето с работата си на сестра доброволка в отделенията. Старшата сестра каза на Уилоу, че Джейн е родена за сестра и че е една от най-всеотдайните й помощнички.

Къщата на имението Рошфорд, която сега се бе превърнала в болница за възстановяване, в буквалния смисъл се пукаше по шевовете. Тоби казваше, че ако са сигурни, че войната ще продължи, би трябвало да обсъдят дали да не построят разширение на къщата за прислугата в края на алеята и семейството да се премести там, така че техните стаи да бъдат използвани от сестри и пациенти. Изглежда, нямаше край потокът от войници, нуждаещи се от място, където да се възстановят. Битките при река Сома, които не стихваха от юли насам, продължи и през септември, без да им се вижда краят. В средата на септември осемнадесет огромни стоманени чудовища, наречени „танкове“, бяха използвани от британците, които се опитваха да изтръгнат решителна победа. Но, както бе принуден Алексис да обясни на Уилоу и Тоби при последното си посещение, нe бяха достатъчни, въпреки че имаха оръдия, които можеха да стрелят на всички страни, и четири картечници, стрелящи едновременно от купола.

Четиридесет и девет от тези нови машини са били хвърлени в боя, им каза той. Но всяка тежала 28 тона и много от тях са затънали по пътя към бойното поле, а други са се изпочупили.

— Ние ще ги използваме отново, не се съмнявайте — предрече той.

Но междувременно битките на река Сома продължаваха. Съпругът на Вайълет Бил, бе взет за военнопленник и сега семейството чакаше новини от него, а също и от Оливър. Те бяха получили една картичка от Оливър, в която им пишеше, че скоро ще го местят.

В Лондон хората тръпнеха от ужас след нападението на четиринадесетте цепелина, извършено на 26 септември, когато те пуснаха бомби над южната част на столицата. Имаше четиридесет жертви. Независимо че Лондон бе вече по-добре защитен — имаше достатъчно прожектори и оръдия, които бяха в състояние да улучат мародерстващите цепелини и да ги запалят, — нападенията бяха ужасяващи и показаха колко близко е войната, която се водеше далече от британската земя.

В началото на октомври до Рошфорд достигна новината за смъртта при река Сома на Фран Уотсън, лакеят, и на един от младите градинари. Вайълет бе достатъчно умна, за да престане да съжалява, че нейният Бил е взет като пленник. „Той вече не е на огневата линия“, каза тя на Уилоу, която почувства съвсем същото облекчение във връзка с Оливър. Тя не бе толкова спокойна за Марк, който макар че никога нямаше да кара самолет отново, нямаше да бъде вече пълноценен. Да загубиш крак на 20 години беше страхотна трагедия и Уилоу не се утеши кой знае колко, узнавайки, че Луси и Силви се грижат за него.

Хенри все още летеше. Той бе написал две дълги, весели писма от Средния изток, където служеше под командването на генерал Алънби. В едното от тях той пишеше за „един изключителен английски офицер, чието име е Лорънс“. Този офицер от разузнаването бил организирал и създал Арабското бюро.

„Според слуховете този човек има удивително влияние сред арабите, писа Хенри, и ги е подтикнал да се разбунтуват срещу турците. Неговите подвизи ми напомнят за скъпия чичо Пелам. Още ли работи над своето Алено огнивче?“

— Е, на сър Джон и лейди Барат им остават още двама сина, каза тъжно Уилоу на Тоби, когато през декември пристигна телеграма в Гленфийлд Хол, в която се съобщаваше за смъртта на Хауърд при Вердион. Бил убит от снайперист, когато носел бързи депеши на френския командващ в областта — тъжен удар на съдбата, като се има предвид, че неговият полк е бил разположен с Четвърта армия много по̀ на север, при Брей на река Сома.

Като се боеше, че това може да направи още по-силна болката от тежката загуба, тя не им каза за второто писмо, което бе получила от пленническия лагер „някъде в Германия“ от Оливър. Първото писмо бе дошло от временен лагер, където той бе стоял само шест седмици. То бе кратко, очевидно бе писано набързо с цел да я успокои, че с него всичко е наред. Но второто съдържаше много повече информация. Той не само бе добре, но бе и доволен от условията си на живот. Това я изпълни с радост. Прииска й се да позвъни на всички приятели и да им съобщи хубавата новина.

„Надявам се, че вече сте получили последното ми писмо и знаете, че бях съвсем леко ранен, когато ме свалиха“, бе написал той. Писмото явно бе цензурирано. „Сега сме в една бивша казарма и никак не ни е зле. Играем тенис и на топка, и освен това уча фехтовка. Нашият командир прави всичко, което е по силите му, за да ни осигури различни занимания и последното нововъведение са часовете по чужди езици. Аз се записах за испански и немски.

Храната не е много лоша, благодарение на колетите, които момчетата получават чрез Червения кръст. Хубаво нещо са тези колети. Надявам се скоро и аз да получа колет от къщи. Храната се разпределя в стола и аз засега съм длъжник. Помещенията ни са доста удобни. Успяхме да домъкнем едно старо пиано, което един от санитарите откри в един склад над спалното, така че се забавляваме. Възнамеряваме да си направим коледен концерт, освен ако не ни преместят. Пази, Боже! Очаквам с нетърпение този концерт. Някои момчета имат наистина хубави гласове и ще ни бъде интересно, дори и да не е много професионално.

За момичетата може би ще бъде интересно да научат, че едно бездомно куче се настани в нашата стая. Нарекохме го «Кайзер». Той върви след нас навсякъде и ние го дресирахме да маха с опашка, когато види униформа цвят каки.

Позволяват ни да ходим на разходка, ако дадем дума да не бягаме. Миналата седмица пазачите ни отведоха на разходка в провинцията и вероятно сме извървяли десетина мили този ден. Приятно ни беше да излезем навън. Времето е досущ като английското лято и това ме кара да мисля за всички вас у дома…

Германците се отнасят с нас много добре и ние можем съвсем свободно да се движим из града, при условие че имаме карта, на която е записано, че обещаваме да не бягаме. Koгато се приберем, връщаме картата.“

Цял месец измина, откакто Оливър написа това писмо. Много неща се случиха оттогава, за които той нямаше намерение да пише на майка си. Всъщност той възнамеряваше да бяга. Имаше само двама души, които знаеха това — приятелят на Оливър, един офицер на име Уил Бътлър, с когото спеше в една стая, и неговият ординарец, Албърт Фостър.

Фостър бе доволен от възможността да стане ординарец на Оливър. Животът в намиращия се надалеч лагер за пленени войници бе непоносимо тежък. Към тях се отнасяха като към животни. Спяха на слама и бяха потънали във въшки и дървеници. За разлика от офицерите, те не получаваха колети с храна от къщи и бяха принудени да ядат само мизерните дажби, които немците им отпускаха — черен хляб, водниста супа, ерзац кафе и вълнуваща порция месо веднъж седмично. Повечето мъже просто гладуваха. Въпреки това ги караха да работят по 10 часа на ден и ги биеха за най-дребното неподчинение, например, ако пропуснат да козируват на немски офицер. Убиха един човек с щик заради това, че случайно е счупил стъкло на прозорец.

Наказанието можеше да бъде часове наред да стои завързан за един стълб във вътрешния двор. Веднъж немците пуснаха куче, което нападна човек, вързан по такъв начин.

Оливър и другарят му по стая, Уил, бяха шокирани от разказите на Фостър. Оливър обеща да съобщи за всичко това на командващия. Но той знаеше много добре фактите и бе изпратил доклад в Червения кръст — до този момент без резултат.

Именно по време на един от тези разговори Фостър разказа за работещите в замъка Грюнхюгел. Разположен между Крефелд и Дюселдорф, на около две мили от лагера, старият замък е бил зает от немците, след като собственикът му, някой си барон Ванзип, по народност белгиец, го напуснал в началото на войната. Пленниците британци трябвало да го преустроят в болница — баронът, ръководен от патриотични подбуди, бил положил огромни усилия, за да разруши всичко вътре, преди да замине.

Долу, в едно от мазетата, пленниците открили нещо, което отначало взели за огромен парашут. Но един по-начетен германец от охраната им казал, че това е luftschift и като проверили думата в речника разбрали, че е балон, който се пълни с газ. Знаейки че Оливър се интересува от летене, Фостър му го описа.

Тази нощ Оливър и Уил стояха будни до ранните часове на другия ден и обсъждаха възможността да използват балона, за да избягат. Крефелд бе само на двадесет и шест мили от холандската граница. Ако има попътен вятър, биха могли да се доберат до неутрална територия, съгласи се Оливър, но те не знаеха в какво състояние е балонът. Може би баронът го бе хвърлил в мазето преди години, защото тъканта се е разнищила и е станал неизползваем. Къде биха могли да намерят газ, за да надуят балона, ако той е използваем? Има ли кош, който да закачат за балона? Как биха могли да прекосят вражеската територия, без да бъдат видяни и следователно свалени с оръдия или с аероплани? Оливър сподели плана си с Фостър. Ординарецът, мъж на средна възраст, не отхвърли идеята — нещо повече — прие я с ентусиазъм. Оливър можеше да вземе пропуск, който да му позволи да излиза от лагера, предложи Фостър. Той и лейтенант Бътлър могат да отидат до замъка и да огледат балона. Нямаше да бъде лесно, тъй като работниците живееха там, а за тях отговаряше немската охрана, но при малко късмет Оливър можеше да установи пряк контакт с томитата и да набере доброволци. Ще трябва да открият някой, който знае как се снабдява с газ замъкът. Доколкото Фостър си спомняме по времето, когато той работеше в замъка, нямаше ток, а газови печки в спалните и старовремски газени лампи, закачени по таваните.

Първоначално бягството им се струваше налудничава идея, но постепенно започна да изглежда не толкова абсурдно. Те започнаха да вярват, че съществува действителна възможност да избягат. Но преди всичко трябваше да проверят в какво състояние е балонът.

Два дни по-късно група от шестима британски офицери, между които Оливър и Уил, отидоха да разгледат „забележителностите“ в замъка Грюнхюгел. На немеца, който беше комендант на лагера им, казаха, че се интересуват изключително много от архитектура и че великолепният немски замък е чудесен пример от периода, който изучавали в техния курс.

Тъй като замъкът беше преустроен в болница, която не представляваше военен интерес, комендантът не възрази на тази донякъде необичайна молба и тъй като младият английски лорд до този момент се държеше безупречно, той нямаше нищо против да удовлетвори желанието му.

Замъкът Грюнхюгел бе внушителна сграда в стил барок от началото на 18-ти век, разположена на няколко мили от Крефелд на един полегат зелен склон, покрит с борова гора. Барон Ванзин бе обичал своя дом прекалено много, за да разруши каменния градеж отвън, но отвътре всичко бе съсипано. Както спомена Фостър, френски и британски войници правеха нови гипсови замазки на стените, слагаха нови стъкла на прозорците и разчистваха купищата боклуци и парчетии, разпилени навсякъде.

Времето беше ужасно студено, а острият ноемврийски вятър връхлиташе през счупените прозорци, свиреше през високите сводове на каменните коридори, вдигайки вихрушки прах по големите плочи на пода. Оливър се ужаси, като видя състоянието на хората — мръсните им дрехи, изпокъсани и съвсем неподходящи за такъв студ, лицата им — сгърчени от студ и изпити от изнурителната работа и оскъдната храна. Въпреки това те отдадоха чест и се усмихнаха дружелюбно, докато Оливър и другарите му офицери минаваха, а едно бузесто австралийче, като огледа закръгления Кайзер, който доволно махаше опашка, предупреди Оливър да го наглежда, да не би кученцето, каквото е доверчиво, да свърши в готварската тенджера.

Пазачът немец бе доволен, че може да ги остави да влязат в мазето сами, докато той си побъбри с колегите си, които пазеха войниците. Там, близо до винарската изба, все още недокоснат лежеше балонът, който Фостър бе описал така подробно.

— Мислиш ли, че е наред, Рошфорд? — попита Уил, докато Оливър попипа тънката коприна през въжетата най-отгоре.

Оливър се усмихна с горчивина.

— Работата е там, Уил, че аз не знам толкова много за летенето с балони. Зет ми ме води два пъти в Рейнлаг и ми каза как се управляват, но в действителност никога не съм летял с балон!

Другарите му реагираха с насмешливо сумтене, но Оливър не беше загубил кураж.

— Не е Бог знае колко сложно — не е като да летиш с аероплан — каза им той. — Цялата работа е в това, да се напълни с газ, който поради това, че е по-лек от въздуха, се издига нагоре. Разбира се, след време газът изтича и балонът се приземява и при положение, че мястото за кацане се случи хубаво и меко, няма много да си изпотрошиш кокалите.

Гръмогласен смях последва тази шега, но Оливър продължи да изследва балона. Когато другите се заизкачваха нагоре, той каза на Уил:

— Има няколко дупки, които трябва да бъдат закърпени, но всичко останало изглежда наред. Бих казал, че е доста нов, или най-малкото баронът не го е ползвал много. Можем да вземем малко зелена коприна от офицера, завеждащ медицинската част, и да направим водонепромокаеми кръпки. Основният ни проблем ще бъде газът.

Уил се ухили.

— Остави това на мен — каза той. — Ще попитам пазачите немци дали мога да произнеса пред томитата малка въодушевяваща реч, а ти не искам да ме прекъсваш.

В замяна на пакет английски цигари пазачите с готовност се съгласиха да дадат на хората петминутна почивка, докато офицерът им говори. Уил обърна лице, което не изразяваше нищо, към редицата любопитни лица:

— Зная, момчета, че всички вие искате да дадете всичко от себе си, за да могат вашите офицери да се гордеят с вас. Като се има предвид живота, който водите в наистина чудесния пленнически лагер, който тези, които са ви пленили, са ви осигурили, вие ще разберете моята мисъл, че би било редно да им се отблагодарите за това, че са ви осигурили подслон, храна и работа.

Сарказмът му не остана неразбран и усмивки започнаха да се появяват по лицата на мъжете. Те се наклониха напред и зачакаха с интерес продължението:

— Мнозина от вас, зная, са изучили различни професии, преди да станат войници, и аз бих желал всеки един от вас да стане и да ми каже какво е работил преди войната. Кой знае, един ден — може би съвсем скоро — аз или друг някой ваш офицер може да има нужда от вашия труд, който сега дарявате на немския народ.

Един по един всички станаха, както ги бяха помолили, и обявиха мирновременната си професия. Двама бяха работници във ферма, един — докер, друг — водопроводчик; имаше един австралиец — зидар, и както Уил се беше надявал — специалист по газови инсталации.

Сега Оливър разбра причината за речта на Уил. Той запомни името на специалиста по газовите инсталации и отиде при пазача немец.

— Този войник, с русите коси и гърбавия нос — каза той — е от родното ми село. Разрешавате ли да разговарям с него? — Той извади небрежно още една кутия цигари, която пазачът прибра в джоба си и кимна.

За най-голямо учудване на томито, Оливър отиде при него и приятелски го потупа по раменете.

— Каква среща, Робъртс — каза той усмихнат. — Как е семейството? Ела насам да си поприказваме.

Като се отделиха от групата, Оливър сниши гласа си.

— Казваш, че си специалист по газови инсталации, Робъртс. Имам нужда от човек като теб, за да избягам. Искаш ли да ми помогнеш?

— Стига да мога, сър — с готовност отвърна човекът.

По най-бързия начин Оливър разказа своята идея. Отначало войникът изглеждаше разколебан.

— До замъка не стига газ. Всички тръби са били взривени. Моята задача е да ги възстановя — затова съм включен в тази група.

— Но някога трябва да е имало газопровод — упорстваше Оливър. — Знаеш ли къде е той, Робъртс? Ще имам нужда от доста голямо количество, иначе ще ми трябва прекалено много време да надуя балона.

Робъртс разкриви в усмивка мърлявото си лице.

— Ще има достатъчно налягане, ако го свържем с газопровода. Знам къде е спирателният кран. Мога да кажа на фрица, че трябва да проверя дали има газ. Не съм сигурен дали не са я прекъснали долу в града. Макар че, едва ли. Но дори да успея да направя това, сър, до мястото на излитане на балона трябва да има тръби.

— Да, естествено! — съгласи се Оливър. — Някакви предложения?

Робъртс се почеса по главата.

— Необходима е според мен тръба с диаметър 6 инча — каза той с вид на познавач. — На какво разстояние го искате, сър?

Оливър бе забелязал голям участък с избуяла трева, но без дървета, който вероятно е бил преди морава. Въпреки че е било оградено с гора от три страни и със замъка — от четвърта, това място бе повече от достатъчно за неговата цел. Но в същото време той осъзнаваше колко е трудно да се прокарат тръбите за газ през затревената местност пред очите на немците.

— Мисля си дали тези улуци от ковано желязо няма да свършат работа — каза Робъртс повече на себе си, отколкото на Оливър. — Няма начин да ги скрием, разбира се. Може да ги разхлабвам, когато пазачите не гледат. Големи глупаци са. Ще се преструваме, че трябва да ги стегнем. И когато вие сте готов, ще ги вдигнем и ще ги съединим, както му е редът.

— Ще трябва да действаме нощем — вметна Оливър. — Не бих прекосил немска територия през деня. Е, момчета, дали не можете да ми помогнете през нощта?

Робъртс направи гримаса.

— Едва ли, сър. Държат ни заключени. Разбира се, ако на пазачите се даде някаква бутилка — само колкото да ги гипсира. Но как да намерим алкохол, сър?

— Това не е проблем — каза Оливър бързо. — Офицерите могат да купуват каквото си искат в града. Мога да се заема с този проблем.

— Тогава може и да стане — каза Робъртс с широка усмивка. — Ще положа всички усилия, сър, ако решите да бягате. Момчетата ще ви помогнат, ако могат. Не бихме се отказали от шанса да натрием носа на фрицовете. Гадни копелета са те, сър, извинете за израза. Едва не пребиха един от нашите миналата седмица!

Той се изплю на пода с такава злоба, че Оливър се почуди, но после си спомни разказите на Фостър.

— Някой от вас може ли да кърпи? Има две дупки на балона, които трябва да се зашият, а аз не съм сигурен дали ще мога отново да дойда тук. Имам нужда и от някаква кошница. Предишният собственик може и да е имал, но тя е била загубена — огледах наоколо и не я намерих.

— Няма проблем, сър, на тавана има няколко коша за пране. Говорихме си, че можем да ги използваме за огрев. Ще накарам някои от момчетата да ги огледат и да кажат дали стават.

Възбудата на Оливър започна да затихва, щом той внезапно осъзна опасностите, които този лудешки план криеше.Той не се страхуваше за себе си в случай, че ги заловят. Това не бе изключено. Ала той не желаеше тези мъже да страдат. Както изглеждаше, и така положението им никак не бе розово. Но Робъртс разсея опасенията му.

— Можем да се заключим отвътре след като вие тръгнете, сър, Джо е ключар и може да направи втори ключ без проблем. И тогава ние няма да сме виновни, че вие, офицерите, сте офейкали през нощта. Не се безпокойте, ама хич, за нас.

Но Оливър продължаваше да се тревожи и след като всички се върнаха в лагера и седнаха да пийнат в стола, обсъждайки неговия план за бягство. Дали Бътлър щеше да пренебрегне като маловажна загрижеността на Оливър за войничетата, които и бездруго щяха да бъдат въвлечени.

— Зарежи това, Рошфорд. Те сами решават и, както изглежда, се радват на всяка възможност да дадат урок на швабите. Робъртс ми се струва разумно момче и щом той казва, че може да бъде направено, ще му се доверя.

Оливър въздъхна.

— Но аз дори не им предлагам възможност да се измъкнат и те — каза той. — Не ми се струва справедливо, Уил, аз да избягам, а клетите хора да останат.

— Не можеш ли да вземеш някой от тях? — попита един от другите офицери. — Можете да теглите жребий — който спечели — тръгва.

Оливър прехапа устни.

— Ще трябва да проверя дали балонът може да издържи тежестта на двама — каза той със съмнение в гласа. — Бедата е в това, че не познавам Бог знае колко техническата страна. Може да се окаже, че всичко това е налудничава идея.

Ала тази нощ, лежейки в леглото, без да може да заспи, той осъзна, че ще направи опит, след като тази мисъл му се беше загнездила в главата. Нямаше никакво желание да прекара остатъка от войната в лагер за военнопленници. Достатъчно дълго бе чакал да го вземат в клуба по ръгби; после като пилот участва само пет седмици в бойните действия и самолетът му бе свален, а той бе взет като пленник. Ако можеше да се добере до Англия, отново би летял; искаше с нещо да участва в тази война.

Успя да посети за втори път замъка Грюнхюгел, развивайки отново теорията за архитектурната забележителност и присъединявайки Уил и другите офицери към ценителите. Взе със себе си няколко големи парчета зелена промазана коприна, която бе измолил от завеждащия медицинската част, игли и чилета копринени конци, които бе откраднал от офицера, завеждащ увеселенията, който отговаряше за театралните костюми.

Освен това той взе всичката храна, която успя да изкопчи от офицера, шеф на столовата, и заедно с другарите си я натикаха в джобовете на тесните си шинели. Долу, в избата, Робъртс, който едно време беше работил като специалист по газовите инсталации, огледа скептично студените меса, захарта, чая и кейковете.

— Не зная как да ви благодаря, сър! Не съм виждал подобно нещо откакто ме спипаха. Не мога да повярвам на очите си, сър!

Оливър се усмихна печално.

— Боя се, че не е толкова, колкото бих искал да донеса — каза той. — Бояхме се да не ни претърсят, ако джобовете ни са прекалено издути. Лейтенант Бътлър ще осигури пиенето за през нощта, когато балонът литне — добави той с усмивка. — Както разбрахме от пазачите, местните хора са почти толкова зле с храната, колкото и вие, и господин Бътлър е уверен, че ще може да смени храна или цигари за шнапс, когато му дойде времето.

Робъртс също му се усмихна.

— Като гледам това — каза той, втренчил гладен поглед в храната — офицери като вас, сър, няма защо да бягат.

Оливър кимна.

— Прав си за нашите условия на живот — призна той. — Но тук става дума за дълг, Робъртс. Ако стигна до дома, ще мога отново да се включа в бойните действия и поне малко да помогна да се свърши по-скоро тази жестока война.

Робъртс гледаше със смесени чувства красивия млад мъж. Този офицер беше почти момче, не изглеждаше на повече от деветнадесет. Едно от момчетата му каза, че има титла и притежава огромен замък в Кент. За какъв дявол му е притрябвало да воюва? Да го убият ли? Клетият глупчо! Ала в същото време Робъртс се гордееше с него. Добре беше, че тези със синята кръв, дето щяха да управляват страната след войната, изпълняват своя патриотичен дълг, както и тези като него, които бяха мобилизирани. Щеше да направи всичко, което е по силите му, за да помогне на това момче да избяга. В Англия ще имат нужда от такива хора, когато нещата пак се нормализират.

— Разгледахме улуците след първото ви посещение тук, сър — каза той. — Няма проблем да ги откъртим — каменният градеж е доста стар, а и скобите са ръждясали. Нашият капрал каза на пазачите, че трябва да се оправят, преди да паднат тази зима и да убият някой немец! Така на Джоунс бе възложено да се занимае с тях. Той ще ги разхлаби, така че в уречената нощ само за минута ще може да ги свали долу!

Робъртс се върна при другарите си, които работеха, а Оливър излезе навън, за да огледа мястото за излитане, което му бяха предложили. Отново бе студен ветровит ден. Той погледна нагоре към облаците, които бързо препускаха по синьото небе, и се опита да се ориентира къде е. От жизнено значение бе да следи посоките на ветровете. Нужен му бе умерен източен вятър, който да го отведе до холандската граница. Едно от момчетата му беше дало карта и той бе изчислил, че маршрутът му от Крефелд ще трябва да бъде по посока запад-север-запад към холандския граничен град Венлу. Ако се отклони прекалено много на север, пътуването му ще се удължи значително там, където границата се извива на запад към Арнхем. Ако отиде прекалено много на юг, ще навлезе в Белгия.

За щастие хълмовете, които се виждаха извън територията на замъка, не бяха много високи. С малко късмет той би могъл да прелети на няколкостотин метра над тях. Отвъд тях, там, където той ще започне да губи височина, теренът бе равнинен.

„Всичко зависи от два фактора“, каза той на Уил Бътлър, когато вървяха по трикилометровия обратен път към лагера. „Първо, Робъртс да успее да осигури газ. Второ, балонът да няма разнищени места. Няма как да разбере това, преди да го надуе.“

През следващите няколко дни, Оливър се зае да планира всички подробности на лист хартия. Ако приемеше, че скоростта на вятъра е между петнадесет и двадесет и пет възела, щеше да лети час — час и половина.

Вълнението му нарастваше. Само малко късмет и ще успее! В най-лошия случай ще се приземи близо до границата, но дори и тогава ще успее да се придвижи пеша под прикритието на нощта, ако разстоянията не са много големи. Най-голямата опасност се състоеше в това, да го засече някой постови или прожектор. Тази опасност ще нараства — колкото по-ниско лети, толкова по-лесно ще могат да го видят от земята. Единствената друга опасност беше в самото приземяване. Ще трябва да отвори клапата на балона отгоре, за да изпусне газта, иначе балонът ще бъде влачен по земята от вятъра, а заедно с него и кошът. Да се движиш във въздуха с 25 възела е по-различно от това, да се удряш по земята, движейки се със скорост 40 километра в час в стар кош за пране. Той нямаше опит и не знаеше за колко време ще му стигне баластът, така че ще бъде принуден да се приземи, независимо от терена долу.

Подготовката на Оливър бе улеснена от факта, че го назначиха на поста офицер, отговарящ за часовете по архитектура. Даже и комендантът немец да намираше за изненадващ факта, че толкова много британци се интересуват от този курс, той вероятно бе решил, че това не е по-странно от всяка друга особеност на английското поведение. Техните шеги и хумор бяха съвсем неразбираеми за него и когато смъмри един офицер, че имитира немската маршова стъпка, той след това прие обяснението на същия, че по рождение има неподвижен таз и затова върви по този начин. Щом нямаше инциденти и бягства, той нямаше нищо против да се даде известна свобода, а на желанието на младия лорд Рошфорд да развежда редовно хора из замъка, той не възразяваше.

И така, Оливър бе улеснен и успя да установи доста приятелски отношения с пазачите, които отговаряха за работещите. Винаги им носеше цигари, а понякога и храна, при все че по-голяма част от онова, което отделяше от собствената си оскъдна дажба, даваше на Робъртс, за да го разпредели между хората, които помагаха за бягството му.

След три седмици Робъртс обяви, че що се отнася до него, всичко е готово за бягството на Оливър. Въжетата на балона били проверени и се оказали здрави. Чувалчетата били напълнени с пясък и скрити близо до мястото за излитане, избрано от Оливър. Така също били готови и кофите влажна глина, необходими на Робъртс за да съедини улуците. Открита била тапата на главния газопровод, а налягането — достатъчно. Най-големият проблем бил как да се съедини улукът с по-малък радиус с деветинчовата тръба на главния тръбопровод. Изобретателният майстор по газови инсталации бе импровизирал с глината и чифт партенки, които бе намотал стегнато и замазал така, че се бе получило чудесно съединение.

Няколко здрави въжета бяха откраднати от складовете за строителни материали на германците. Един офицер, който бе физик, каза на Оливър, че ако иска балонът да бъде надут максимално, преди да литне, тези въжета ще му бъдат нужни. Макар че чувалите с пясък ще осигурят тежестта, необходима да задържи естественото изкачване нагоре, това допълнително средство за задържане можеше да се окаже от жизнено важно значение, за да се издигне още стотина метра и достигне границата, без да го забележат.

Вече нямаше офицер в лагера, който да не знаеше за този нов план за бягство и който да не бе изразил ентусиазираната си подкрепа. Един осигури компас, друг безценен висотомер. Един белгийски офицер даде на Оливър малко холандски гулдени, които бе скътал за собственото си бягство, а всички отделяха от дажбите си храна, за да я заменят за шнапс. С него Уил Бътлър щеше да напие пазачите през въпросната нощ.

Съобщения за посоката и скоростта на вятъра валяха от всички страни и нямаше вероятност при излитането да няма достатъчно помощници. Но още три дни вятърът бе северен, а на четвъртия валя — нежелателно явление, тъй като би увеличило теглото на балона и би намалило височината на летене. Физикът предупреди Оливър, че е почти сигурно, че той ще усети различната посока на вятъра на различна височина. Така че пътуването бездруго щеше да бъде крайно рисковано и само Уил от чисто любопитство бе готов да тръгне с Оливър. Той разбираше желанието на Оливър да вземе някой войник със себе си. Един офицер не бива да бяга, за да бъде на свобода, като изоставя хората си в плен. По това нямаше спор.

Освен храна, събраха и топли дрехи за бъдещите бегълци с балона. Температурата на височината, която се надяваха да достигнат, ще бъде доста под нулата и Оливър ще трябва да предпази ръцете си от премръзване, за да контролира винтила, който изпуска газта. Това, както обясни физикът, може да се наложи, ако се вдигнат прекалено високо и газта се разшири — при това по-ниско налягане балонът можеше да гръмне.

На трети декември Оливър се събуди и видя лазурносиньо небе. Съвсем лек ветрец подухваше на запад, когато той излезе на двора на лагера в мразовитото утро.

— Можеш ли да организираш групата с архитектурни интереси да отиде до замъка днес и да обявят на Робъртс бойна готовност? Освен ако вятърът не се вдигне, или не промени посоката си. Ще опитаме тази нощ! — прошепна той на Уил.

Фостър, заедно със санитарите в лагера, трябваше да изреже дупка в оградата така, че Оливър да се измъкне от лагера заедно с още четирима офицери, които после щяха да се върнат обратно. Санитарите щяха да нося офицерски униформи и да заемат местата им в строя, за да скрият отсъствието им при вечерната проверка. Друга група офицери, организирана от ординареца, се канеше да отвлече вниманието на немците, за да имат бегълците по-добри шансове да се измъкнат незабелязани от лагера.

Нощем охраната около двора беше сравнително слаба. Пазачите немци се страхуваха повече, че местни жители могат да влязат в района на лагера, отколкото, че пленници могат да се измъкнат навън. Имаше няколко гневни демонстрации, с които жителите на града протестираха, че храната не им стига, докато пленниците, благодарение на Червения кръст, получаваха колети и се хранеха като крале.

През целия ден хората идваха в стаята на Оливър да стиснат ръката му и да му пожелаят късмет. Някои му дадоха писма, които да отнесе в Англия. Други, по-скептично настроени, го помолиха да се обади по телефона на техните семейства, ако се върне в родината.

В пет часа бе тъмно като в рог. „Като че ли е прекалено тъмно“ — помисли си Оливър, надничайки през прозореца. Искаше да има лунна светлина — не много, за да не се очертава силуетът на балона, но достатъчно, за да вижда някакви ориентири долу — не се съмняваше, че ще се вдигне във въздуха!

В седем часа, когато повечето офицери слязоха долу в стола да вечерят, в кухнята на лагера възникна суматоха. Думата „пожар“, последвана от немския й еквивалент „feuer“, се разпространи бързо, докато пленниците раздухваха пламъците още повече, уж ги гасяха. Това бе начин да се отвлече вниманието, така че Оливър и другарите му да успеят. Щом главите на часовите се обърнаха към огнената стихия, те бързо притичаха до отвора, който Фостър бе изрязал в оградата, и се втурнаха към замъка.

Луната, която Оливър си бе пожелал, се издигаше бавно на изток. От време на време тя се скриваше зад някой бързо отминаващ облак, но светлината й не отслабваше, тъй като съвсем скоро тя се появяваше отново. Беше много студено. Дъхът им излизаше като пара от устата — бяха се запъхтяли от тичане. Когато стигнаха до стръмнината, забавиха крачка. Долу вдясно се виждаха приглушените светлини на Крефелд, а самотният шпил на църквата проблясваше на лунната светлина. Над и пред тях се мержелееха дърветата, ограждащи замъка. Трябваше да се движат внимателно напред, тъй като ниските борови клони не позволяваха на светлината да прониква надолу. Те стъпваха по мек килим от борови иглички, чийто аромат приятно гъделичкаше ноздрите им.

Четвърт час след напускане на лагера шестимата офицери бяха в очертанията на имението. Доколкото Оливър можеше да види, там нямаше часови. Робъртс му бе казал, че обикновено има само двама души, които дежурят, като обикалят около замъка. Вървели един срещу друг и когато се срещнели, спирали да си побъбрят. Останалите пазачи били вътре, където се скупчвали около голямата камина в залата — играели карти, спяли или си варяли рядко кафе.

Пленниците били настанени в залата, която някога е била използвана за банкети, а сега била превърната в голямо спално помещение за двайсетината мъже, които работеха в замъка. На прозорците имаше капаци и железни решетки. Възможността за бягство беше нищожна, а и повечето хора бяха прекалено изтощени от дългите часове тежка работа и от лошата храна, за да бъдат в състояние да мислят за бягство.

Оливър улови погледа на Уил. Следващата част от плана бе негово дело. Преди войната Уил беше две години студент в Хайделберг и говореше отличен немски. Неговото намерение бе да се престори пред часовите на шведски бизнесмен, който се намира в Крефелд по работа, но толкова се е напил, че е изгубил пътя. Крефелд, който преди войната е изнасял коприни и кадифе на стойност над три милиона лири, имаше също така бояджийници, ремонтна работилница за локомотиви и леярница. Лейтенант Уил Бътлър, преоблечен като търговец на име Свен Йоргесен, щеше да твърди, че е бил по работа в една от леярниците. Под униформата cи Уил носеше тъмносин костюм, подходящ за ролята, която той имаше да изпълнява. През рамото си носеше раница, в която имаше шест бутилки шнапс. В ръката си държеше една бутилка, наполовина празна, и готов за действие, той се запрепъва през моравата като ту пееше, ту хълцаше.

— Gruss Goh! — извика на висок глас поздрава си, когато първият от двамата часови го видя и му извика да спре. Залитайки, той застана мирно и като едва пазеше равновесие, отдаде чест. Вторият часови притича към него с пушка, готова за стрелба.

— Ein trukenbald! — каза първият и се захили.

— Nein, nein, mein freund! — извика Бътлър с продрано гърло, настоявайки, че не е пиян, че е швед и че е в Крефелд по работа.

Това беше отлично изпълнение и Оливър и другарите му едва не се разсмяха, като гледаха как Уил прегръща двамата часови в пристъп на пиянско благодушие. Само след няколко минути пушките бяха свалени и бутилката с шнапса — полупресушена. Уил посочи раницата си.

— Хайде да се почерпим — предложи той пелтечейки. — Хайде да влезем вътре. Тук навън е кучешки студ. Да си пийнем по още едно, приятели. Да пием за Кайзера!

Неочакваната поява на Уил по-скоро забавляваше часовите, вместо да събужда подозренията им. Те се смееха и почти влачеха Уил към вратата, придържайки го от двете страни. Лъч светлина прекоси моравата, когато открехнаха вратата. Няколко минути по-късно тя се затвори, а мъжете останаха да чакат в тъмното отвън.

Не само бе тъмно, но и изключително студено. Оливър трепереше от студ, докато чакаше момента, когато можеха да пристъпят към втория етап на плана. Трябваше да оставят на Уил половин час, за да може шнапсът му да притъпи бдителността на пазачите. Тогава един от тях щеше да махне желязната пръчка, която залоства капаците на спалното помещение.

Оливър погледна часовника си. Имаше още четвърт час. Десетте минути се процеждаха бавно. Те разбраха с облекчение, че часовите, които трябваше да пазят отвън, няма да се появят. Запромъкваха се към стените на замъка и дочуха песента — „Trink, trink, trink bruder trink!“ Изглежда, Уил наистина бе организирал чудесна пиячка!

Принудителното бездействие изнервяше Оливър, а за да се постопли, той пристъпваше от крак на крак върху замръзналата трева.

Най-сетне дойде време да махнат железните решетки на прозорците, където спяха военнопленниците. Един от офицерите пропълзя до задната страна на замъка. Изведнъж тъмни сенки се размърдаха наоколо. Някой, чието лице бе почернено със сажди, се появи до лакътя на Оливър.

— Всичко е готово, сър! — Беше Робъртс.

Четирима военнопленници изнасяха балона от избата, в която едно време бе съхранявано виното.

— Внимателно, за Бога! — прошепна Оливър, когато мъжете избутваха обемистия вързоп през отвора на пода. — Ако се сцепи, с нас е свършено!

Робъртс изчезна някъде при входа на сградата. Шестима мъже започнаха да свалят улуците. Звънтенето на металните тръби по каменните стени бе тревожно силно в тишината на нощта. Още двама мъже минаха покрай Оливър. Носеха кофи с предварително приготвената глина към източната стена, където Робъртс щеше да свърже първата тръба с главния тръбопровод. Четирима офицери отидоха да пазят при главния вход. Ако се появяха часови, тяхната задача бе да ги накарат да млъкнат, преди да са успели да предупредят онези вътре.

Вълнението на Оливър нарастваше, докато той вървеше до мъжете, които носеха балона надолу към мястото, където той се надяваше да го пусне.

— Разпрострете го! — нареди той: — Гледайте да не оплетете въжетата!

Никак не бе лесно да се работи на мъждивата лунна светлина. И всеки знаеше, че всеки момент може да прозвучи изстрел, ако немците ги забележат.

Щом разпростряха гънките на коприната, Оливър коленичи на тревата и внимателно започна да проверява парчетата. Нямаше начин да се провери дали материята ще задържи газта. Ако не я задържи, тогава всички тези офицери и войници рискуваха живота си напразно. Отговорността тегнеше на младите му рамене и за момент на него му се прииска никога да не бе замислял такъв безразсъден неосъществим план.

Но сега той виждаше как улуците бяха подредени и свързани и идваха все по-близо. Робъртс и двама други пленници методично клякаха до местата на свързване и ги замазваха с десетсантиметров пласт. Ако изтече газ, налягането ще падне. Нещо повече, ако някой запали клечка до тях, може да лумне огън. Ако това се случи, могат да насочат и прожектор към замъка — все едно пламъкът ще се вижда от немския гарнизон в Крефелд.

Един тъмен силует приклекна до Оливър.

— Аз съм Ейбъл Сиймън Пенгъли, сър. Аз спечелих жребия да тръгна с вас!

Оливър се взря в лицето на млад мъж на неговата възраст. Русото, синеоко момче едва ли бе навършило двадесет, съобрази той.

— Радвам се, че ще бъдем заедно, Пенгъли. Откъде си?

— От запад, сър — Корнуол.

— Знаеш ли, никога не съм летял с балон, Пенгъли — тихо каза Оливър. — Мога да управлявам самолет, но не мога да дам гаранции за това нещо… — Той не добави, че физикът не бе много сигурен, че балонът може да пренесе двама души. — Ако не стигнем границата, може и двамата да ни застрелят… ако ни хванат.

Изразът на лицето на момчето не се промени.

— Ще рискувам, сър. Робъртс ми каза, че може да е опасно. Извинете ме, сър, но едва ли е по-зле от този ад тука. Това е една от причините да поискам да работя в замъка. Аз съм рибар, сър, не мога да понасям да бъда затворен.

Оливър се усмихна.

— Щом си рибар, Пенгъли, трябва да познаваш звездите. Може да си ми нужен като навигатор.

— Да, сър! Ще бъда на вашите услуги!

Робъртс трябваше да свърже само още една тръба и стигаше до отвора на балона. Понеже нямаха повече работа, мъжете се бяха наредили в кръг и мълчаливо наблюдаваха как сръчните му ръце боравят с глината. Все още нямаше признак часовите да са дошли на себе си и военнопленниците стояха необезпокоявани на окъпаната в светлина морава. Сенките на големите борове, около тях сякаш образуваха външен кръг от часови, които ги пазеха от външни хора — мълчалива публика, пред която мъжете изпълняваха своите задачи, подобно актьори на сцена.

Оливър отиде при Робъртс, който току-що се беше изправил с доволна въздишка.

— Работата е свършена, сър! — заяви той.

— Каквото и да стане, Робъртс, искам да ти кажа, че не намирам думи, за да изразя колко съм ти благодарен за помощта! — каза Оливър. — Робъртс, наистина съжалявам, че няма да дойдеш с мен — заслужаваш почивка. Но жребият вероятно е най-честният начин. Иска ми се да ти подаря това нещо като спомен. Не си длъжен да го пазиш вечно. Ако решиш да го продадеш или нещо друго… Бих те разбрал.

Той му подаде сребърна табакера, на която бяха написани инициалите му и герба на Рошфорд — подарък от майка му по случай седемнадесетия му рожден ден. Робъртс го зяпна с отворена уста.

— Не мога да я взема, сър, тя е ваша — каза той.

— Глупости! — отвърна Оливър. — Нямам какво друго да ти дам и ще се радвам, ако го приемеш. Сложил съм няколко цигари вътре. Те са далеч по-нужни на теб, отколкото на табакерата, нали?

Двамата се усмихнаха и забравили всякакви условности стиснаха ръце.

— Е, да тръгваме тогава! — каза Оливър и се обърна към големия плетен кош.

Той нареди на шестимата мъже да придържат здраво коша.

— Опитайте се да ни задържите колкото се може по-дълго — каза им той. — Не го пускайте, докато не стане невъзможно да го задържите.

Четирима офицери трябваше да придържат дебелите обтяжки, а едно допълнително въже бе прехвърлено, за да бъде завързано за стволовете на дърветата.

— Когато чуете да викам, момчета, отпуснете обтяжките всички едновременно, или Пенгъли и аз ще се преобърнем — добави той с усмивка.

Чу се подсвирване — беше човекът при тапата от другата страна на замъка. Робъртс изсумтя доволно, щом зловонният газ започна да пълни балона. Двамата мъже, които придържаха тръбата, се задъхаха от вдишания газ, но не я изпуснаха.

За момент изглеждаше, че нищо няма да се случи по-нататък. После бавно тъканта на балона започна да се движи вълнообразно, сякаш гигантско морско чудовище плуваше вътре в него. То нарастваше, докато загуби неправилната си форма и стана полусферично. Минутите минаваха, газта се изливаше и изпълваше контурите на балона.

Оливър се обърна към младежа от Корнуол.

— Качвай се, Пенгъли, освен ако не си се отказал.

Закачката му предизвика добродушен смях и той се прехвърли в коша. Сантиметър по сантиметър балонът започна да се издига от земята.

— Ама той се издига! — каза един мъж, а останалите се разсмяха и напрежението им спадна. „Кой би могъл да повярва!“

— Стига толкова! — беше гласът на Робъртс — остър, но със силни нотки на задоволство. Бе въпрос на лична чест никога да не върши нещата наполовина. Сега той вършеше нещо за първи път, но това не означаваше, че би си простил евентуална грешка. Газта си беше газ и с нея трябваше да се внимава. С око на професионалист той установи, че налягането е добро. Ако не намалее, нямаше опасност от провал.

Целият балон се повдигаше над земята, макар че още не опъваше въжетата, които го свързваха с коша.

Оливър го гледаше напрегнато.

— Не личи да пропуска газ! — отбеляза той. — Макар че е трудно да се каже. Със сигурност ще разбера едва когато сме горе нависоко! — добави той и с усмивка се опита да вдъхне кураж на Пенгъли.

Балонът беше вече почти издигнат, съвсем леко наклонен поради лекия бриз в горната му част. Изглеждаше огромен и няколко чифта очи се извърнаха с тревога по посока на замъка. Ако някой шваба погледнеше от прозореца…

Но по високите гласове и смеха, който се разнасяше откъм замъка личеше, че нощната веселба, която Уил Бътлър бе устроил, е в апогея си. Имаха късмет — всички немци бяха съвсем пияни и не се интересуваха от нищо друго, освен от своето собствено забавление.

Въпреки шестимата мъже, които да придържат коша, той се стремеше нагоре. Офицерите, които държаха обтяжките, увити около стволовете на дърветата, заопъваха още по-силно. Външните нишки на конопеното въже започнаха да се късат и разнищват, щом достатъчно много газ се наля в балона.

— Ще изхвръкне като тапа на шампанско! — нервно промърмори физикът. Шестимата мъже не бяха в състояние да задържат коша. Обтяжките бяха опънати като струни на цигулка. Оливър извика, балонът се освободи и със страхотно ускорение се изстреля нагоре, а кошът опасно се залюля под него.

Въпреки предупрежденията да не се вдига излишен шум, вълнението в момента на излитането бе огромно. Диво ликуване продра гърлата на двайсетината мъже, а лицата им, обърнати към небето, светеха от радост. Само за миг-два всеки си въобрази, че е горе с Оливър и Пенгъли и че се носят надалеч в нощта — към свободата. Мислите на всички отлетяха към дома и Англия.

Не друг, а Робъртс ги извади от унеса.

— Завърти тапата на главната тръба, Форбс! — заповяда той. — Тези, които се занимават с улуците — разделете ги и ги почистете. Останалите, отнесете ги към замъка и ги закачете със скобите, както си бяха. И не говорете на висок глас! Това не е като да си в кръчмата в събота вечер!

За момент очите продължиха да се напрягат нагоре към балона, който се бе превърнал в точица високо над гората, носеше се тихо към възвишенията, чиито силуети се открояваха на фона на небето.

— Размърдайте се, момчета — кротко каза Робъртс. И всички се заловиха за работа.

Когато привършиха, почти не останаха следи от необикновената нощна дейност. Единственото доказателство бе стъпканата трева и следите по четирите дървета, където въжетата бяха охлузили кората.

— Трябва да е минало стадо биволи — те са го сторили! — каза един войник, като забеляза, че Робъртс гледа към моравата. Онези, които бяха наблизо и чуха, се разсмяха.

— Голяма топурдия чухме тази нощ! — каза друг. — Няма как, швабите ще трябва да ни повярват. Ами че те няма да имат спомен.

Долу в Крефелд часовникът на църквата удари девет. Цялата операция бе продължила два и половина часа. Един по един, военнопленниците се покатериха през прозорците в спалнята. С усмивка, която изразяваше извинение, един офицер ги залости отново. Преди да го стори, той хвърли вътре, след последния войник, раница, пълна с цигари и храна. Нямаше да стигнат за всички, но никой не се сърдеше. А както каза Робъртс малко по-късно:

— Най-важно е какво мисли човек. Говорете, каквото си искате за някои офицери, но дума да не съм чул да кажете против тези тук, така да знаете.

Бяха насядали в кръг около светлината на една-единствена свещ. Бавно Робъртс извади табакерата, която Оливър му даде. Другарите му станаха, виждайки как блести на светлината на свещта.

— Можем да подкупим някого с нея да ни даде храна — каза той — доста пари струва май.

Докато я предаваха от човек на човек и някои разглеждаха с любопитство герба на Рошфорд, Робъртс запали цигара и пое надълбоко дима. Нямаше смисъл да задържи такава луксозна играчка, каза си той. Не би могъл да я използва. Може да го обвинят, че я е откраднал, ако я задържи. Ама младият господин си го бива — даде му я лично на него. Ако бяха по-други обстоятелствата, можеше да я задържи за спомен. Но сега… е, може да го спаси като съвсем закъса за храна. Че и на другите ще може да помогне да издържат, докато дойде време да се връщат у дома.

Отново дръпна от цигарата си и издиша дима бавно през устата. Добре ще бъде, ако офицерът се добере до границата. Пенгъли — също! Не му се искаше да мисли дори — ако ги забележат фрицовете, ще ги застрелят без да им мигне окото! Ами ако не успеят да стигнат до границата?

Детска им работа! И двамата не са порасли още! Шантава, налудничава идея — да пътуват с балон до Холандия. У дома никой няма да повярва. И той не би повярвал, ако не го бе видял със собствените си очи.

— Бог да ги пази и двамата! — каза той, без да съзнава, че е казал на глас молитвата си, а мъжете около него кимнаха с глава и тихичко продумаха „Амин“.

Глава двадесет и четвърта
Декември 1916 година

Силви бе загрижена за Луси. Проблемът вече не беше дали има качества, за да работи като сестра от доброволния отряд. С всеки изминат ден Луси ставаше все по-полезна, по-леко приемаше неприятната страна на задълженията си в отделенията, все по-определено искаше да остане в болницата. Силви подозираше, че тя започва да харесва работата си. Тя дори казваше „моите пациенти“, когато говореше за болните. Скърбеше за починалите, радваше се, когато някой имаше подобрение. Най-вече я правеше щастлива бавното, но стабилно подобрение на Марк и Силви забеляза колко горда бе тя, когато старшата сестра отбеляза, че това се дължеше и на преданите грижи на Луси.

Независимо от всичко, Силви знаеше, че Луси далеч не бе щастлива. Когато момичето не забелязваше, че я наблюдават, лицето й изглеждаше изопнато и тъжно.

— Не се тревожиш за Тео, нали? — попита Силви една вечер точно преди Коледа — винаги можем да ти уредим отпуск, за да си отидеш у дома.

Луси отрече да се тревожи за дъщеричката си, макар че се съгласи, че тя й липсва много и би искала да я види, особено сега, когато Тео бе достатъчно голяма, за да се радва на коледните празници и да ги разбира. Но при никакви обстоятелства, освен ако не я принудят с физическо насилие, тя не би се върнала у дома — това заяви Луси на леля си със студен, категоричен тон.

— Никога няма да дам възможност на Алексис да каже, че съм се оказала неспособна, че не ми е достигнала смелост да издържа до края. Ако някога се видим отново, в което аз започвам да се съмнявам, той ще трябва да ми се извини за жестоките, несправедливи обвинения.

Алексис бе причината за тайната депресия на Луси, осъзна Силви. Ако зависеше от нея, тя веднага би облекчила страданието на племенницата си. Но бе обещала на Алексис да не споменава пред Луси за писмата му.

— Алексис знае какво прави — каза Пелам, когато една вечер Силви го попита дали все пак не трябва да намекне на Луси, че Алексис не желае да я загуби. — Луси е негова съпруга и това си е тяхна работа — замислено добави Пелам. — Нямаме право да се намесваме, скъпа. А и той се интересува само от здравословното й състояние. Нямаме представа дали все още я обича. Не знаем дори дали любовницата му е напуснала Англия. Алексис може би все още поддържа връзка с нея и не желае Луси да се върне при него.

С наближаването на Коледа депресията на Луси се задълбочи и Силви бе на мнение, че племенницата й трябва да напусне болницата за известно време. Френският майор Луи Буке — един много приятен и забавен мъж — бе получил разрешение за отпуск и възнамеряваше да отскочи до Париж заедно с лейтенант Хоуп и френския капитан от драгуните, Жак Тревис. С присъщата си закачливост и тримата настояваха и молеха Луси да замине с тях.

— Дори и да ми се иска да отида, не бих могла да оставя Марк съвсем сам — обясни Луси, когато Силви я попита защо е отклонила поканата.

— Ние с чичо ти ще вземем Марк при нас — побърза да я успокои Силви. — Макар че според мен той ще предпочете да бъде преместен във второ отделение по време на празниците. Там има две красиви сестри и като знам колко пъти и двете си намираха предлог, за да отидат в трето отделение, подозирам, че харесват Марк. Той е хубаво момче, нали?

Луси ни най-малко не се притесняваше за репутацията си. И тримата офицери се преструваха, че са влюбени до уши в нея, но тя съзнаваше, че всичко това е шега. И как би могла да се съмнява, след като бе писала любовните им писма и бе забелязала как сияеха от щастие, когато получат писма от съпругите или годениците си? Най-романтични бяха писмата на младия капитан Тревис. В тях той изразяваше с необичайна, но искрена словоохотливост възхищението си от младата си годеница, за която се надяваше да се ожени веднага щом свърши войната. Същото възхищение се долавяше и в писмата на лейтенант Хоуп до жена му, въпреки че стилът му не бе тъй емоционален.

Вечер, когато оставаше сама, Луси си спомняше думите и фразите и размишляваше за близостта и чувствата, които свързваха тези трима мъже с любимите им жени. Техният копнеж да бъдат отново заедно с възлюбените си нямаше нищо общо с плътските им желания — и за Луси това бе донякъде понятно. Но тя не можеше да разбере простичките им желания да се разхождат в гората, хванати за ръце; да стоят прегърнати пред камината; да се гледат мълчаливо, седнали един срещу друг на масата в любимия ресторант; да се събудят сутрин с усмивка и да споделят радостта си от новия ден.

Луси не бе преживявала нито едно от тези неща. Съзнаваше обаче, че в писмата си и тримата изразяваха любимата дума на Алексис — любов.

Струваше й се, че тя бе единственият човек на земята, който не познаваше това чувство. И все пак тя не беше безсърдечна. Откакто бе дошла в Епърни, мълчанието на Алексис все по-често я терзаеше и сърцето й болезнено се свиваше. Явно, че не го бе грижа за нейната безопасност щом досега не бе дошъл във Франция, за да я вземе и заведе у дома. Поне можеше да й пише, но за разлика от мъжете в нейното отделение, Алексис не си бе направил труда да й изпрати писмо.

Истината бе, че Алексис й липсваше. Независимо, че можеше да сподели всеки един проблем със сестра Дикенсън, леля си или чичо си, откакто се бе оженила, Луси имаше навик да обсъжда всичко с Алексис; беше свикнала той да я успокоява, да я окуражава, да я подкрепя и утешава — когато Тео беше отвлечена; на панихидата на Филип; когато разбраха, че Оливър е безследно изчезнал. Тя си бе мислила, че е напълно независима, но в същото време бе разчитала изцяло на него. Беше потресена, когато го завари с Робърта. Дотогава не вярваше, че Алексис обича бившата си любовница. Но сега беше убедена, че една от причините за мълчанието на Алексис е, че той използва отсъствието й, за да прекара повече време с Робърта. Страхуваше се, че Робърта не е изпълнила намерението си да замине за Египет, че е останала в Лондон, за да бъде близо до Алексис. Един или два пъти, в момент на дълбока депресия, Луси бе размишлявала върху възможността да се върне в Англия и да се бори срещу Робърта. Но гордостта й не й го позволяваше. Представяше си как Алексис ще свие безучастно рамене и ще каже: „Знаех си, че няма да устоиш“. Е, добре, тя нямаше намерение да се предава. Беше преодоляла отвращението от страшните гледки и бе успяла да издържи цял един ден в болницата, точно когато имаше нов приток на ранени войници. Тази част от работата й беше крайно неприятна, но поне вече не припадаше при вида на зейналите рани, нито пък й прилошаваше, когато някой от болните викаше от болка. Според сестра Дикенсън от Луси щеше да излезе безупречна медицинска сестра.

Колкото повече размишляваше, толкова повече Луси се убеждаваше, че не може да изтъкне пред леля си нито една основателна причина, заради която да отложи заминаването си за Париж. Чичо Пелам им бе предоставил безценната си кола, а леля Силви им предложи да отседнат в тяхната къща на Rue d’Arois. Градинарят и жена му живееха там и поддържаха къщата чиста и подредена. Те щяха да се грижат за гостите по време на тридневния им престой в Париж. Това беше максималният срок за отпуск, който лекарят позволяваше на пациентите си. С тях щяха да тръгнат и един шофьор и един санитар.

За съжаление съпругата на майора и годеницата на капитана живееха твърде далеч и нямаше как да се доберат до Париж. Жената на лейтенант Хоуп се бе върнала в Англия. Така че и тримата офицери щяха да придружават Луси. С неочакван изблик на ентусиазъм Луси сложи в куфара си няколкото цивилни дрехи, които Силви бе намерила. „Не са съвсем по модата — каза леля Силви, — но поне ще забравиш за известно време униформата и вместо нея ще облечеш тези красиви рокли.“

Всички пациенти, които се чувстваха достатъчно добре и можеха да се движат, излязоха на стълбите пред болницата, за да изпратят Луси и тримата офицери. Пелам се усмихна закачливо и ги успокои, че огромният червен кръст, нарисуван от двете страни на колата ще ги предпази от въздушни нападения.

— Приятно прекарване, скъпа — рече Силви, целуна Луси и весело й помаха с ръка, доволна, че най-сетне вижда племенницата си усмихната.

— Сигурно остаряваме — обърна се тя към Пелам, когато колата потегли. — Ако беше преди година-две, вероятно и ние щяхме да тръгнем с тях. Само си помисли откога не сме ходили на Comedie Francaise и откога не сме хапвали нещо вкусно в „Максим“.

— Съжаляваш ли, че си тук? — попита Пелам, като взе ръката й и двамата влязоха в къщата.

Силви се усмихна и отвърна:

— Знаеш много добре, че и дванадесет нощи, прекарани в Париж, не струват колкото една вечер тук, в Епърни. От нас зависи да направим коледните празници колкото се може по-весели и щастливи за всички наши войници. Та кой друг би пял коледарски песни, ако не ти, Пелам? Кой друг би се маскирал като дядо Коледа? Кой би раздавал подаръците, колетите, писмата?

Пелам се усмихна.

— Исках просто да се уверя, че и ти мислиш като мен, скъпа — рече той. — От една страна, съжалявам, че Луси няма да бъде тук, за да се весели заедно с нас. Но съм съгласен с теб, че за нея ще бъде добре да се махне за няколко дни от тази тягостна обстановка тук. Да се надяваме, че и тази година сред враговете ни ще цари коледното настроение. Би било жалко, ако варварщината на войната помрачи деня, в който според общоприетата християнска истина се е родил Христос. Изглежда, че и на германците не им дава сърце да убиват на Коледа.

На Бъдни вечер всички отделения, с изключение на тези, в които лежаха тежкоболните, бяха празнично украсени със зеленина и гирлянди от цветна хартия. Във всяко отделение имаше коледна елха, под която пациентите бяха струпали подаръците си за медицинските сестри.

Подаръците за войниците бяха у Пелам, който щеше да ги натовари на една количка и да ги разнесе из отделенията, след като свещеникът отслужи коледната литургия. Силви и Пелам получиха от свои приятели в Париж цигари и тютюн, които Силви пазеше специално за коледните празници. Но най-голямата изненада за пациентите щеше да бъде грамофонът и няколкото плочи, поставени в залата за забавления.

И тьй като им предстоеше дълъг и вълнуващ ден, те решиха на Бъдни вечер да си легнат по-рано. Вечеряха в осем и тъкмо се бяха запътили към спалнята, когато малко след девет часа, за тяхно учудване, Мари им съобщи, че имат посетител от Англия.

Преди готвачката да каже името му, в стаята влезе Алексис.

— Очевидно не сте ме очаквали — рече той, като се усмихна, сякаш искаше да се извини за ненадейното посещение и целуна ръка на Силви. — Изпратих ви телеграма от Париж, но предполагам, че така и не сте я получили.

Докато Пелам бързаше да поеме палтото му, кожените ръкавици и шапката, Алексис огледа стаята и впери в Силви поглед, пълен с очакване и нетърпение.

— Сигурно Луси все още дежури в отделенията? — попита той.

— О, Боже — възкликна Силви, изведнъж осъзнала причината за посещението на Алексис. — Наистина съжалявам, Алексис, но тя не е тук. Замина за три дни в Париж.

И чак тогава тя забеляза умората, изписана по лицето на Алексис, и дълбокото му разочарование, че Луси я няма. Пелам наля по едно голямо бренди и Алексис отмалял се отпусна в креслото, което Силви бе придърпала за него близо до камината.

— Сигурно целият си замръзнал — рече тя, — а и кой знае колко си изтощен. Ако бяхме разбрали само няколко дни по-рано, че ще дойдеш, Луси щеше да остане тук, за да се срещнете. Убедена съм, че тя изгаря от нетърпение да те види.

Алексис гледаше втренчено чашата си и сякаш не слушаше Силви.

— Защо в Париж? — попита лаконично той. — Сама ли замина?

Пелам се притече на помощ и отвърна:

— Не, не е сама. С нея са и трима офицери, пациенти от нейното отделение. Знаеш, че Луси се грижи за Марк, нали? Но той не се чувстваше достатъчно добре, за да замине с тях. Тя ще се върне вдругиден, Алексис. Надявам се, че ще останеш дотогава.

Алексис присви устни и рече:

— За съжаление, нямам тази възможност. Утре трябва да бъда във Виена.

— Виена — повтори учудено Пелам. — Но това е…

— Вражеска територия, знам — прекъсна го Алексис, като едва-едва се усмихна. — Имам си средства и начини, за да се добера дотам и ако се интересуваш за подробностите, Рошфорд, ще ти кажа само, че според настоящия си паспорт аз съм американски военен кореспондент с необичайното име Уилбър Месинджър. Не мислиш ли, че поне малко приличам на американски журналист?

Пелам отвърна на усмивката му.

— О, да, наистина. Коженото ти палто от миеща се мечка доказва, че си от Новия свят, но акцентът ти сякаш е британски.

Силви напрегнато слушаше разговора. Усещаше горчивото разочарование на Алексис от отсъствието на Луси, а освен това никак не му се нравеше, че тя бе заминала за Париж с трима мъже.

Силви с охота се впусна да разказва за изключителната работоспособност на Луси като сестра от Доброволния санитарен отряд, хвалеше неуморните усилия, които Луси полагаше в отделенията.

— Тя въобще не жали силите си, Алексис — завърши Силви. — Чувствах, че има нужда от почивка. Единствената й грешка е, че е прекалено емоционална в работата си. Някои от пациентите ни умират, други никога няма да се възстановят напълно. И ако Луси се грижи за някои от тях, тя преживява много тежко нещастието им. Тя прояви изключителна загриженост за Марк. След четири месеца непосилен труд, една малка безгрижна разходка в Париж е наистина добра идея.

Алексис внимателно слушаше Силви, но с нищо не издаде чувствата, които го вълнуваха. Сякаш не му се искаше да говорят за Луси и затова се обърна към Пелам и рече:

— Успя ли да купиш онези картини на Дюбоа, Рошфорд? Ако си се сдобил с тях, значи ти дължа доста пари, нали?

— Отговорът и на двата въпроса е „да“ — отвърна Пелам. — Силви, кажи на Мари да приготви за Алексис нещо за хапване. Сигурен съм, че той умира от глад. Нали нямаш нищо против да ти сервираме тук, приятелю? Вече не държим толкова на формалностите… не както в доброто старо време в имението. Единствените ни прислужници са Мари, една камериерка, която се грижи за нас, и още един мъж, който се занимава с поддръжката на къщата.

— Не се притеснявай — успокои го Алексис. — Никога не съм обръщал специално внимание на храната.

Когато Силви отиде да поръча вечерята, Пелам наля още по едно бренди и седна до Алексис. Бяха изминали почти два месеца, откакто получи краткото писмо на Алексис:

„Купи всички картини и скици, без да се съобразяваш с цената.“

Пелам бе възприел това писмо като заповед. Налагаше се да отиде в Париж, за да се срещне с един търговец на картини, да купи каквото може и да ги складира в дома си на Rue d’Arois. Беше опасно да ги носи в Епърни. Пелам бе дал нареждания всяко платно и всяка скица да се снимат и да му бъдат изпратени копията.

— Силви ти разказа и написа половината от тази история, така че вероятно би трябвало да узнаеш и другата половина, преди да ти покажа копията — обърна се той към Алексис.

Алексис кимна, като прикриваше нетърпението си да види как чичото на Луси е изпълнил молбата му. Не познаваше много добре Пелам, но го харесваше заради прямотата му, чувството за хумор и способността му да гледа на живота откъм веселата му страна.

— Разкажи ми, моля те — тихо рече Алексис. — Бих искал да чуя цялата история.

— Преди да се омъжи за мен, Силви поддържаше приятелски отношения с много художници — започна Пелам. — Повечето от тях бяха студенти, които все още не се бяха наложили в обществото като художници. Един от тях, на име Пиер, беше близък приятел на Морис Дюбоа.

Пелам чу как Алексис си пое дълбоко дъх, когато спомена името, но продължи да разказва:

— Силви не се е познавала с Дюбоа до момента, когато майката на Луси е дошла на гости в Париж през 1905 година. Дюбоа лудо се влюбил в снаха ми и нарисувал един великолепен портрет, който нарекъл „Жулиета“. По онова време Уилоу бе на около тридесет години и беше изключително красива. Жена ми видяла портрета и веднага го купила. Това е била единствената й среща с Дюбоа, но Пиер посещаваше от време на време Силви и забелязал картината на приятеля си. Той, разбира се, не е знаел коя е жената на портрета. И тогава един ден се запознал с една млада сервитьорка, която работела в един публичен дом, наречен Le Ciel Rouge… ти вече знаеш за това, Земски, иначе не бих ти го казал.

Алексис кимна и присви замислените си зелени очи.

— Пиер забелязал, че момичето невероятно много приличало на „Жулиета“. Казал на Дюбоа, който веднага я използвал като модел. Самият Дюбоа бил поразен от приликата между дванадесетгодишното момиче и жената, в която бил влюбен. Направил няколко оригинални скици, които ще ти покажа след малко. Но последната… твърде много се различавала от останалите. В началото той пресъздал модела си като една малка гладна уличница със замислен, невинен поглед… но след това изведнъж променил стила си и нарисувал една великолепна, но ужасяваща картина на жената, в която смятал, че момичето ще се превърне. Липсвала непорочността; позата, излъчването, наситените тонове — всичко това говорело за неизбежното бъдеще на момичето. Нарекъл картината си „Перлата“ и именно тя му донесла славата. Дюбоа така и не нарисувал повече Луси.

Алексис кимна с глава и рече:

— Мисля, че разбирам какво се е случило. Художникът е бил почти влюбен в нея до мига, в който си я е представил без нейната непорочност. И тази последна негова картина е всъщност неговият протест, неговият бунт. Искал е тя да си остане такава, каквато е… — Алексис извърна очи към Пелам, а погледът му бе тъжен и отчаян. — Луси не би разбрала защо Дюбоа тъй неочаквано я е отблъснал — продължи замислено Алексис, като призна пред себе си, че Луси се е почувствала тъй нещастна, че е искала на всяка цена да му отмъсти. И тази възможност се е появила няколко години по-късно.

— Във всеки случай Дюбоа стана твърде известен — продължи Пелам — и когато избухна войната, той беше поканен съвсем официално да отразява войната в картините си, дадоха му офицерски чин и той замина за фронта. Убиха го преди три месеца край Вердион, горкия човек. Но Силви ти писа за това, нали?

Алексис кимна и рече:

— Много съм й благодарен. Иначе нямаше как да разбера кой е той. Луси никога не е споменавала името му.

Пелам потърка брадичката си, усетил неловкия момент. Двамата със Силви дълго бяха спорили дали да уведомят Алексис за смъртта на Морис Дюбоа. Но женската интуиция на Силви, че за Алексис тази вест ще бъде добре дошла, се оказа безпогрешна. Сега, след като злочестият художник бе мъртъв, той не би могъл да представлява заплаха за Алексис и Луси. Силви бе предвидила, че ако Дюбоа посмъртно стане известен и всепризнат, портретите на Луси биха могли да издадат период от нейното минало, който нито Алексис, нито Луси биха искали да излезе на бял свят. „Купи ги всичките“ — гласеше кратката телеграма на Алексис.

Силви влезе в стаята с поднос, върху който бе наредила купа, пълна със супа от лук, сандвичи със сирене и чиния със студено пилешко месо. До вкусните ястия се мъдреше бутилка студено бяло вино.

— Германците не успяха да плячкосат всички бутилки — рече Пелам и се ухили. — Градинарят беше скрил колкото се може повече вино в кокошарника си.

Щом Алексис привърши с вечерята, Пелам отвори най-долното чекмедже на високия скрин и извади папка със снимки, някои от които на картини с маслени бои, а други на скици с креда или молив.

Пелам се надяваше, че е подготвил до известна степен Алексис. Независимо от това обаче, Алексис ахна, когато видя портрета „Перлата“. Художникът бе уловил онова скрито излъчване на Луси, тъй добре познато и на самия Алексис — подканващия поглед, самоуверената, лукава усмивчица сякаш казваше „Красива съм, нали? Ти ме желаеш и аз ще бъда твоя… но трябва да си платиш.“

„О, Луси, Луси — отчаяно си мислеше Алексис — какво са направили с теб в онова ужасно място. Нима твоята мадам Лу-Лу, на която се възхищаваш, унищожи твоята невинност? Наистина ли си била щастлива там?“

Тя изглеждаше съвсем, съвсем млада и все пак едновременно с това Дюбоа й бе придал онази зрялост, така типична за жените от нейния тип.

„Ех, ако я бях срещнал по-рано“ — каза си Алексис, като остави портрета настрана. Сега му беше почти невъзможно да повярва, че Луси е била едва на осемнадесет години, когато се е оженил за нея. Може би е очаквал от нея твърде много, искал е тя да се промени твърде бързо. Бе положил неимоверни усилия да бъде търпелив… и в крайна сметка се бе провалил, като негодуваше срещу жаждата й за свобода, избора й на приятели, начина й на живот. Ако не беше бременна, вероятно би било по-добре да не се жени за нея толкова скоро, да я остави да поживее с майка си в Рошфорд, за да възприеме ценностите на средата, към която по рождение принадлежеше. Разочарованието от нейното отсъствие го накара да почувства с нова сила изгарящата го болка. Беше се надявал, че ще прекарат поне Коледа заедно и ще преодолеят пропастта, която ги разделяше от момента, в който тя напусна дома му. Искаше да й се извини — не за думите си, защото смяташе, че са справедливи — а за начина, по който отправи обвиненията си. Тя имаше право да се гневи и да недоволства заради горката Робърта. Не би могьл да сравни Луси с Робърта, която беше осемнадесет години по-възрастна и далеч по-улегнала. Дълбоко в себе си Луси си оставаше едно дете — безотговорна, себелюбива, но не й липсваха човешки ценности, както тогава я бе обвинил.

Много често си мислеше да й пише, но в крайна сметка реши, че трябва лично да й каже колко е бил горд, когато е узнал за подвига й в Епърни. Все още не бе разбрал как е успяла да пристигне във Франция без паспорт или специално разрешително, а и Силви нищо не бе споменала за това. И все пак Луси бе имала смелостта да се справи с тежкия, мъчителен труд като сестра от доброволните отряди, без да се оплаква, без да негодува и без да се предава, твърдо устоявайки на детинския импулс да се прибере вкъщи.

— Да кажем ли на Луси, че си бил тук? — попита Силви, сякаш отгатнала мислите му.

Алексис кимна и рече:

— Имам малък подарък за нея. Бихте ли й го предали?

Той взе пътната чанта, която бе оставил до креслото, и извади от нея един красиво опакован пакет. Подаде го на Силви и добави:

— Само й кажете, че ще дойда отново, за да я видя. Не знам точно кога… но ще дойда веднага щом мога.

— А тези? — попита Пелам, като посочи към творбите на Морис.

— Предпочитам Луси да не ги вижда. Можеш ли да ми ги запазиш, Рошфорд? А що се отнася до оригиналите, когато свърши войната, ще реша какво да правя с тях. Ако Луси не е разбрала за смъртта на Дюбоа, кажете й, че е мъртъв. Мисля, че тя трябва да знае.

Най-сетне и тримата отидоха да си легнат. Алексис беше настанен в спалнята на Луси, боядисана в синьо и бяло. Навсякъде из стаята имаше по нещо малко, което му напомняше за Луси — метнатата на стола униформа; разпръснатите по тоалетната масичка фиби; чорапите, бельото и нощницата, небрежно напъхани в чекмеджето. Луси не обичаше да подрежда и макар Алексис да не одобряваше тази нейна черта, все пак се усмихна. Струваше му се, че Луси все бърза за някъде, сякаш ще пропусне ценни мигове от живота си.

На сутринта Алексис отиде да види Марк. Бяха преместили момчето в четвърто отделение, където играеше покер с още четирима френски офицери. Марк срамежливо поздрави Алексис, макар че удоволствието му беше видимо. Поприказваха си около час и половина. Алексис го уведоми за последните новини от Рошфорд, както и за малкото, което знаеше за Оливър. Сетне Алексис си тръгна, като пъхна в ръката на Марк банкнота от десет лири вместо коледен подарък и шеговито го предупреди да не ги залага, когато играе покер с непознати. И двамата не отвориха дума за липсващия крак на Марк.

За Уилоу това бе най-щастливата Коледа в живота й. На Бъдни вечер Оливър прекрачи прага на Рошфорд.

— Мислех си да ви предупредя — сякаш се извиняваше той, като видя изумлението, което се изписа по лицето на майка му, — но исках да ви изненадам.

В следващия миг Оливър беше в прегръдките на Уилоу. През останалата част от вечерта тя не се отделяше от него, а той разказваше на скупченото около него семейство историята за своето бягство. Зандра не мръдна от скута на Оливър, а Джейн стоеше на разстояние от него, пребледняла, но усмихната, без да сваля очи от него.

— Мисля, че просто имам късмет — каза Оливър в края на разказа си за бягството. — Изобщо не вярвах, че този стар балон ще успее да се вдигне. Мисля, че и Пенгъли се съмняваше в това — добави той със самосъжалителна усмивка.

— Искаме да чуем за балона — настояваше Зандра, като поклащаше нетърпеливо крака. — Какво стана след като се изстреляхте във въздуха като тапа от шампанско?

Оливър се разсмя.

— Изхвърлихме някои от пясъчните торби, за да вдигнем по-нависоко. Исках да излезем от обсега на немските пушки и фенери. Явно, че никой не ни забеляза и вятърът леко ни понесе в западна посока. Горе в балона вятърът се усещаше по-силно, но не можехме да преценим скоростта, с която се движим, тъй като пътувахме по посока на вятъра. Не мога да ви опиша колко красиво и спокойно беше там горе, на лунната светлина. Под нас се виждаха гори, поля, хълмове и светлините на някакъв град. Но изведнъж започнахме да губим височина, изхвърлихме останалите пясъчни торби и едва успяхме да се издигнем над покрива на една селска къща. — Зандра започна да шава неспокойно, а Оливър продължи: — Знаех, че сме на няколкостотин фута от земята и ще трябва да се приземим, независимо от нашето желание. Казах на Пенгъли да се опита да насочи балона там, където няма дървета или към някоя поляна с трева, за да се приземим по-безопасно. Точно в този момент Пенгъли се обърна към мен и рече: „Като че преминаваме през някаква граница, сър“. И тогава се сетих, че би трябвало да сме в Холандия. В следващия момент, докато се носехме над някакъв плет, кошът на балона се закачи в клоните и ние тупнахме с все сила на земята. Целите бяхме в драскотини и рани, но за щастие нямахме нищо счупено. Междувременно балонът, освободен от тежестта ни, литна във въздуха и кой знае къде е отишъл, освен ако въжетата му, не са се заплели в плевнята на някой холандски селянин.

— Беше ли безопасно за вас в Холандия? — попита Уилоу.

— Приземихме се в северната част на Холандия и там наистина нямаше от какво да се страхуваме. Селянинът, в чийто имот попаднахме, излезе да разбере каква е тази врява, защото кучетата се разлаяха, когато минавахме над покрива на къщата. Когато му казахме, че сме англичани, лицето му засия и той ни покани вътре, а жена му доволно ни нахрани. Храната в лагера не беше чак толкова лоша, но горкият Пенгъли почти умираше от глад и за първи път в живота си видях някой, който толкова много да яде.

— А започна ли да хълца след това? — сериозно попита Зандра.

— Не, нищо му нямаше — отвърна през смях Оливър. — Селянинът ни показа пътя до най-близкия холандски пост и ние стояхме там, докато накрая една военна кола ни закара до Ротердам. Заведоха ни в британското консулство, а консулът се оказа един много приятен и почтен човек, който настоя да отседна при него и съпругата му, докато потегля за Англия. — Оливър премести Зандра на другото си коляно и продължи: — Бяха нужни около десет дни, за да се оформят документите ни. В понеделник вечерта отплавахме от Ротердам и вчера пристигнахме в Харуич. Тази сутрин взехме влака за Лондон и се явихме да докладваме в нашия щаб. Принудих ги да ми обещаят, че няма да ви звънят по телефона. — Оливър се засмя и добави: — Бях решил просто да вляза вкъщи и да ви изненадам.

— Това е най-приятната изненада — извика Уилоу. — Докато съм жива няма да забравя тази Коледа. Слава Богу, че си жив, скъпи мой. Бил си на косъм от смъртта.

— Така казваха и журналистите — рече Оливър и се усмихна. — Веднага щом новината за нашето бягство се разчу, ние бяхме обсадени в Ротердам от журналисти. В началото не ни вярваха, но тогава най-предприемчивият от тях се втурна с колата си към Хорст и направи снимки на балона. Даде ми една за спомен, ще ви покажа. Пенгъли също се сдоби с една снимка.

— А къде е сега Пенгъли? — поинтересува се Тоби.

— Получи разрешение за отпуск и се прибра вкъщи при семейството си — отвърна Оливър. — Той е убеден, че никой няма да му повярва за историята с балона.

— И аз все още не мога да го проумея — обади се Уилоу, след което изпрати нещастната Зандра да си ляга и заведе Оливър в стаята му.

Оливър, разбира се, все още не бе разгледал превърнатото в болница имение. Сутринта на Коледа, преди да отиде на църква, той се разходи из Рошфорд заедно с Тоби и с майка си, като изразяваше одобрението си от всичко, което виждаше. Когато влезе в отделенията, където дежуреше Джейн, в първия миг той не можа да я познае, облечена в униформата на доброволния отряд. Съвсем спонтанно той й направи няколко комплимента и забеляза как страните й поруменяха. За първи път, откакто се бе върнал от лагера, Оливър се почувства нещастен. Беше толкова болезнено да си спомня, че това красиво момиче е негова сестра. Отговорността да установи чисто роднински отношения с нея се бе стоварила на неговите плещи. Каза си, че не бива да й прави повече такива комплименти.

Оливър забеляза, че Джейн стоеше някак си настрани от коледната глъчка и възбудата, която съпътстваше празничните дни. Опитваше се да си обясни нейното поведение с отсъствието на двамата й братя. По време на литургията, отслужена в памет на Филип, цялото семейство сложи цветя под паметната плоча, поставена в църквата „Св. Стефан“. Оливьр бе видял сълзите в очите на Джейн и копнееше да я прегърне и да я утеши. Знаеше, че тя страда и за Марк. Била е потресена, когато е разбрала, че Марк е изгубил единия си крак.

Другата потресаваща новина бе вестта за смъртта на Хауърд Барат, загинал край Вердион в началото на декември. На втория ден след Коледа Оливьр отиде до Гленфийлд Хол, за да изкаже съболезнованията си на сър Джон и лейди Барат. Посещението му съвпадна с пристигането на личните вещи на Хауърд от Франция. Наскърбените му родители седяха на канапето — лейди Барат държеше в скута си изцапаната с кал униформа, а сър Джон — шапката на сина си, като гледаше втренчено дупката от куршума, който бе отнел живота на Хауърд.

— Не, Оливър, не си отивай! — каза лейди Барат, когато Оливър се извини, че идва в неподходящ момент и понечи да си тръгне. — Седни тук, до мен, за да усетя топлината ти и да се утеша с факта, че ти си жив човек, който е успял да оцелее. — Тя взе ръката му и я стисна в своята. Оливър усети как лейди Барат трепереше, когато каза: — Тук има едно писмо, което Хауърд е смятал да ни изпрати… преди да замине на последната си мисия. Нямам сили да го прочета. Би ли ни го прочел ти, Оливър?

Оливър се поколеба. Този глас на един вече мъртъв човек му се струваше някак си зловещ, както и гледката, която представляваше униформата на Хауърд. Питаше се дали все пак беше хуманно от страна на властите да изпращат личните вещи на убития. Улови погледа на сър Джон и като разбра, че и двамата искаха да им прочете писмото на Хауърд, Оливър събра кураж и взе изцапаните с кал листи.

Когато стигна до последното недовършено изречение, Оливър забеляза, че лейди Барат тихо плачеше, а сър Джон бе свалил очилата си и бършеше очите си с голяма, копринена носна кърпа. И двамата нямаха сили да продумат.

Пръв наруши мълчанието Оливър.

— Може би ви е трудно да разберете, но когато ме плениха, на-много се безпокоях за мама и чичо Тоби. Не знаех как ще се чувстват те, когато узнаят, че съм в немски лагер. Мисля, че за повечето от нас войната е едно опасно приключение и всички ние сме подготвени за срещата със смъртта. По-скоро се тревожим за близките си, защото не знаем как биха приели те най-лошата вест. Сигурен съм, че Хауърд не би искал да сте тъжни и нещастни. Той би искал да се гордеете с него.

— Момчето е право — рече сър Джон с пресипнал глас. — Хайде, скъпа, трябва да сме благодарни, че си имаме Хенри и Джордж. Оливър, знаеш ли, че и Джордж е във Франция? Миналата седмица получихме писмо. Той се надява скоро да получи разрешение за отпуск, ако фронтът бъде спокоен тази зима. Ако yспее да си дойде вкъщи, може би ще се ожени за Хилда.

Оливър си тръгна с чувство на облекчение. С тълпата от млади възбудени хора Рошфорд сякаш кипеше от живот. По една злочеста случайност Гленфийлд Хол се бе превърнал в дом на скръбта. Не искаше да мисли за смъртта или за болезнения факт, че никога повече няма да види Хауърд. Оливър смяташе да се върне в своята ескадрила във Франция веднага щом му се удаде тази възможност. Не желаеше да убива своите немски колеги пилоти, защото винаги е съществувала някаква солидарност между пилотите от всички националности, но той би стрелял по всеки един немски войник и би се радвал, ако успее да го убие. Един за Филип, един за Хауърд, един за Марк и много други за Бартолъмю, Пъркис, Уотсън, Пилчър, Хигинс.

Докато караше през Хавърхърст, забеляза блещукащите светлини на „Св. Стефан“. Беше време за вечерната молитва и до ушите му долиташе песента „Мир, мир, истински мир, смъртта е мрачна сянка…“.

„За да има мир в света са нужни не само молитви, но и много други неща — мислеше си Оливър, като зави по алеята, която водеше към имението. — Победата, дори и да е наша, е все още твърде далеч и ще трябва да заплатим за нея с цената на много човешки живота.“ Да, досега той беше късметлия; успя да измами смъртта, когато самолетът му се разби; успя да оцелее, когато полетя с балона. Но дали и следващия път късметът ще бъде на негова страна?

Каквото и да бе говорил на Барат, Оливър беше само на седемнадесет години и никак не му се искаше да умира.

Глава двадесет и пета
Януари — юли 1917 година

Уилоу разговаряше с Марджори Шарпълс за Джейн. Имаше намерение да освободи Джейн от дежурства за три седмици, докато Оливър е в отпуск.

— Той се нуждае от компания на неговата възраст — обясняваше Уилоу. — Предложих му да отиде на няколко представления в Лондон и да се позабавлява, но той предпочита да остане с нас тук в Рошфорд. Може би, ако Джейн е свободна…

— Но разбира се, скъпа, това може да се уреди — съгласи се Марджори. — Следобед ще разпределя наново дежурствата и ако е необходимо Хилда ще замести Джейн.

Но всички, с изключение на Оливър, бяха изненадани, когато Джейн категорично отхвърли предложението за почивка.

— Наистина съм й много сърдита — обясни Уилоу на Тоби. — Мисля, че би трябвало да проявява повече внимание към Оливър. В крайна сметка само преди година те бяха толкова близки приятели. С присъщия си благ тон тя упорито настояваше, че би се чувствала виновна, ако зареже работата си, за да се отдаде на забавленията. Ще си помисли човек, че е незаменима и когато й го казах, тя избухна в сълзи и аз се почувствах твърде неловко.

Тоби въздъхна.

— Понятно ми е желанието ти да направиш всичко възможно, за да се чувства Оливър щастлив — рече той, като едва се усмихна. — Но не забравяй, скъпа, че и двамата са достатъчно големи, за да вземат сами решенията си.

Нито Джейн, нито Оливър бяха способни да се справят със сложната ситуация, в която се намираха. Джейн беше непрекъснато заета в отделенията и въпреки това беше невъзможно да избегне напълно компанията на Оливър. Срещаха се, когато цялото семейство се събираше на масата, виждаха се всяка вечер, когато Джейн не беше дежурна.

Смутена от присъствието на Оливър, Джейн гледаше да бъде винаги заедно с Алис, която и без това ходеше като вярно кученце по петите й. Алис предпочиташе Джейн пред компанията на по-малките деца в семейството. Тя бе станала закръглено, червенобузо младо момиче със сговорчив и благ характер, способно винаги да се съобразява с желанията на другите. Дори и седемгодишната Зандра успяваше да я придума и да я направи съучастник в детинските си лудории. И все пак Алис харесваше най-много Джейн, възприемаше я като по-голяма сестра, на която се възхищаваше и се опитваше ревностно да подражава.

Джейн винаги се бе отнасяла добродушно към чувствата на Алис и непрекъснато я насърчаваше, като я канеше да седне до нея на масата, когато се хранят, или пък в студените неделни утрини вместо с кола да отидат пеш до църквата. И тъкмо затова Оливър рядко ги виждаше разделени.

За него това също бе облекчение, защото можеше да избегне неловките моменти между него и Джейн като шеговито дразнеше по-малката си сестра. Беше много привързан към Алис и когато го извикаха в Лондон на медицински преглед, той реши да я вземе със себе си, въпреки че тъкмо с Джейн му се искаше да прекара един приятен ден в Лондон. Обядваха в „Уилърс“, ходиха на дневно представление, а вечерта на чай с танци. Възбудена, с широко отворени очи, Алис наблюдаваше танцуващите двойки, но все пак твърде много се притесняваше и отклони любезната покана на Оливър да изиграе с него едно танго.

— Не мога, Оли. Не знам стъпките, а и изглеждам много глупаво в тези дрехи. Трябваше да доведеш Джейн. Жалко, че точно днес е дежурна. Но аз наистина съм доволна, защото никога не съм се забавлявала така добре. Беше много мило от твоя страна да ме поканиш.

Беше уредено да прекарат нощта на „Кадоган Гардънс“. Алексис ги прие сърдечно и след като Алис си легна, двамата с Оливър разговаряха за самолети почти до зори. Оливър винаги бе харесвал съпруга на Луси. Сега изведнъж той осъзна, че Алексис е единственият човек, на когото може да довери своята мъчителна тайна.

Алексис мълчаливо слушаше, когато Оливър му призна за любовта си към момичето, за което уви, твърде късно, бе разбрал, че е негова сестра по баща. Въпреки че Алексис не знаеше подробности за изневерите на Роуел Рошфорд, все пак не беше кой знае колко потресен от тази история, защото преди време Робърта му бе разказала за Джорджина Грей. Много често си бе задавал въпроса дали Джорджина не е майка на децата, които Уилоу и Тоби осиновиха, но това не му влизаше в работата и той не бе повдигал тази тема пред Луси. И все пак му се струваше невероятно една жена да вземе под крилото си децата на любовницата на собствения си съпруг!

— Сега разбираш каква безнадеждна бъркотия е всичко това — тъжно заключи Оливър. — Аз знам истината, но Джейн не я знае. И не мога нищо да й кажа. Обещах на Фил да не споменавам и дума за това, а и нима бих могъл да я унижа и да й кажа, че е незаконородено дете?

— Майка ти не се ли досеща за твоите чувства към Джейн? — попита Алексис. Беше му мъчно да гледа Оливър толкова нещастен. По природа той беше толкова весело и жизнено момче.

Оливър поклати глава.

— Не мисля, че мама подозира нещо, а и да знае, какво ли би сторила? А аз знам, че Джейн е съкрушена, както и аз самият… Тя наистина много ме обича, Алексис. Толкова често сме говорили за любовта, за това, че сме родени един за друг… преди да узная истината, разбира се. Но усещам, че на нея й е още по-трудно, тя не знае причината за моето отдръпване. Надявах се, че като се запиша в авиацията, тя ще си намери някой друг. Тя е красива и сигурно много момчета я харесват. Но Алис ми каза, че Джейн не се интересува нито от момчета, нито от любов, нито от женитба и че смята да посвети живота си на болните хора, като се грижи за тях.

Алексис въздъхна.

— Тя все още е много млада, Оливър. Може би след време ще се влюби в някого другиго, а и ти също. В края на краищата, приятелю, един ден ти трябва да се ожениш, нали? От теб зависи дали Рошфорд ще има наследник.

Оливър не отвърна на усмивката на зет си.

— Не мога да си представя, че някой друг може да ме направи щастлив — отчаяно рече той. — Нима не виждаш, Алексис… та ние с Джейн сме идеалната двойка. А що се отнася до наследника… е, щом свърши войната, аз се съмнявам, че всичко ще тръгне по старому. Мама каза, че ще бъде ужасно трудно да се наемат нови прислужници. Прекалено много жени разбраха, че могат да вършат и друга работа освен домашната. Преди войната за момичетата нямаше кой знае какви възможности за работа, нали? А сега те работят във фабриките. Не виждам как бихме могли да поддържаме Рошфорд без нужния персонал.

— Когато му дойде времето, тогава ще му мислим — отвърна уклончиво Алексис.

Той не искаше Оливър да разбере опасенията му, че наистина след войната много неща ще се променят. Дори и богатите, свикнали да живеят в разкош, започнаха да осъзнават несправедливостта, която разделяше хората на бедни и богати. Сега, когато се наложи да карат колите си сами, да се обличат и събличат без помощта на камериерките, да пазаруват, те усетиха поне малко от непосилния труд на домашните прислужници.

— В известен смисъл, аз не съжалявам, че трябва да се върна при другарите си — продължи Оливър, като въздъхна. — Никак не ми е лесно в Рошфорд, когато знам, че във всеки един миг мога да се изправя лице в лице с Джейн. И това, което най-много ме тревожи е, че все още я обичам, макар да знам, че не бива, защото ми е сестра. Все още копнея да я притискам до себе си, да я целувам. И на теб ли това ти звучи тъй ужасно, както и на мен?

— Не — отвърна категорично Алексис. — Това означава, че ти все още не си свикнал с мисълта, че Джейн е твоя сестра. За щастие, узнал си истината навреме, преди да е станало твърде късно и сега трябва да обърнеш поглед към бъдещето, Оливър. Намери си някоя хубава французойка в Париж. Забавлявай се, както правят твоите връстници, щом им се отдаде тази възможност. Когато отново се прибереш у дома, аз ще се опитам да те представя на някои красиви момичета. Знаеш, че тук има много такива, нали?

Оливър го възнагради с усмивка и преди да си легнат се опита да продължи разговора с по-жизнерадостен тон. След две седмици Оливър се върна в ескадрилата си, а Алексис се съсредоточи върху предстоящата си задача. Тъй като знаеше руски, той неизбежно щеше да бъде ангажиран с организираните от Фаншоу дискусии, отнасящи се до тревожното положение в Русия.

— Напрежението се покачва — обясни Алексис на Тоби, когато отиде на гости, за да види Тео. — Руската армия претърпя прекалено много поражения на фронта и милиони хора бяха погубени. В големите градове почти умират от глад, а тези, които знаят какво става, са загубили доверието си в царицата. Казват, че тя въздейства върху решенията на царя и че самата тя е изпаднала под влиянието на онзи луд монах Распутин, който се грижи за болното й дете.

— А това истина ли е? — полюбопитства Тоби.

— Несъмнено — отвърна Алексис. — Другата причина за вълненията, и сигурно не без основание, е деспотичният режим на царския съветник Протопов. Хората се страхуват от него и го мразят.

Алексис не каза на Тоби, че в понеделник трябва да замине на неофициално посещение в Санкт Петербург, за да се запознае отблизо със ситуацията в Русия. Визитата му трая три седмици и когато се върна, докладва на Фаншоу, че руското правителство няма шанс да избегне сериозните политически размирици, които в най-скоро време ще обхванат цяла Русия.

Общественото мнение в Англия не бе запознато с тази подробност, че руският цар е първи братовчед на техния крал Джордж. Но целият свят бе дълбоко потресен, когато на петнадесети март руският народ принуди царя да абдикира и затвори царското семейство в двореца. Независимо от революцията в Русия, съюзниците продължаваха да притискат руснаците да започнат нова офанзива на източния фронт.

Но новините от далечна Русия не можаха да ангажират вниманието така, както новините от западния фронт. Битката за френския град Арас бе започнала сутринта на Великден, като съюзническите войски се опитваха да се придвижат на север. В нападението участваха дванадесет британски дивизии, подкрепени от четиристотин и осемдесет самолета и четиридесет и осем танка. Във въздушната атака бяха въвлечени и Оливър, и Джордж Барат.

Въпреки че немската ескадрила се водеше от прочутия ас оберлейтенант фон Рихтофен, победители във въздушния бой бяха Кралските военновъздушни сили. Макар и леко ранен от куршума, който бе одраскал лявата му ръка, Оливър бе оцелял от тежката битка. Но сър Джон и лейди Барат изгубиха и втория си син.

— О, Боже, няма ли край — извика през сълзи Уилоу и се обърна към Тоби. — Горкият Джордж никога няма да се върне вкъщи да се ожени за своята Хилда. Толкова ми е жал за нея, а най-много ми е мъчно за неговите родители. Слава Богу, че Оливър е жив.

Малко след битката за Арас те получиха едно жизнерадостно писмо от Оливър. Бяха му дали малко отпуска и той отишъл до Епърни, за да види Луси, Пелам, Силви и Марк.

„Той е в добро разположение — пишеше Оливър. — Пошегувах се за изкуствения крак, който ще си сложи, когато се прибере у дома и той възприе закачката ми с усмивка. Надява се, че скоро ще се върне вкъщи, но аз разбрах от леля Силви, че другият му крак много трудно и бавно зараства.

Луси е отслабнала и изглежда твърде уморена, но изцяло се е посветила на работата си. Трябва да призная, че никога не съм си и мислил, че ще бъде втора Флорънс Найтингейл. Алексис би трябвало да се гордее с нея, както и аз. Двамата с Марк смятаме, че Луси работи прекалено много. Утре се връщам в ескадрилата. Горкият Марк страшно ми завижда, макар че не се издава…

Ние всички сме развълнувани от новината, че най-сетне и янките ще се включат във войната. Мисля, че си доволна, мамо, както сигурно и нашият познат, журналистът Ед Бейнс…“.

Уилоу настоя Тоби да закачи и американското знаме до английското на картата, разпъната в салона.

— Щом се развява над Уестминстър, защо да не го сложим и тук! — възкликна Уилоу.

— Германците си го просеха! — рече Тоби. — Само Бог знае колко американски търговски кораба са потопени от немците. Бих нарекъл това предизвикателство, а очевидно и президентът Уилсън мисли така.

Един майски ден в Рошфорд пристигна Ед Бейнс с радостната новина, че неговият вестник го е избрал за военен кореспондент.

— Точно това исках — рече той на Уилоу и Тоби, като ги последва в салона. При последното му посещение Рошфорд все още бе частно имение и превръщането му в болница събуди интереса в журналиста. — Вече знам къде да помоля да ме изпратят, ако съм ранен — закачливо добави той, когато Датън донесе чая.

Уилоу запозна Ед с последните новини около Оливър и го попита дали напоследък е чувал нещо за Рупърт и Макс.

— Все се надяваме да получим писмо от Рупърт — рече с усмивка Уилоу. — Може би чрез някой английски войник, когото са успели да спасят. Преди шест месеца ни се обади лейтенант Брадли, за да ни каже колко е благодарен на Рупърт и Макс за помощта им и ни осведоми, че и двамата са добре. Но оттогава…

Тя изведнъж млъкна, усетила, че нещо не е наред, защото в изражението на американеца се долавяше неудобство и тревога. Обезпокоена, Уилоу впери поглед в него, като го чакаше да проговори, но той не посмя да я погледне в очите.

— Изглежда имаш някакви новини, Бейнс? — тихо попита Тоби.

Американецът кимна, изглеждаше много смутен и объркан.

— Предполагах, че знаете… че някой ви е съобщил. Изпратих ви писмо с моите съболезнования, но явно не сте го получили — запъна се Бейнс. — Съжалявам, че точно аз трябва да ви го кажа… боя се, че това е най-лошата вест… В къщата им се укривали двама войници — англичанин и французин. Германците решили да претърсят дома им и вероятно Рупърт и Макс са се опитали да ги спрат, но и двамата били застреляни на място.

Тоби се втурна към Уилоу и я прегърна през раменете.

— Трябва да се утешим с факта, че при дадените обстоятелства те не са страдали много. Горкият Рупърт! Горкият Макс! — Погледна към Бейнс и добави: — Благодаря ви, че ни казахте, Бейнс.

Журналистът кимна. Отклони поканата за обяд, а и те не настояха да остане. Бейнс си тръгна, като им обеща да се свърже с тях, ако научи нещо повече за смъртта на Рупърт. На следващата сутрин трябваше да замине за Ливърпул, където се очакваше да дебаркират американските войски. Главната му задача беше да отрази пристигането на американската дивизия, командвана от генерал Пършинг, която първа щеше да стъпи на френска земя.

— Можем да благодарим на германците за глупосттa им, че позволиха американците да бъдат на наша страна — каза Тоби, като се опитваше да отвлече вниманието на Уилоу от смъртта на Рупърт. — На президента Уилсън никак не му се искаше да въвлича твоята страна във войната. И германците сигурно са знаели този факт. И въпреки това се осмелиха да потопят американски кораби, независимо че някои от тези кораби снабдяваха точно германците. Това е невероятно… и окуражаващо. Ако те продължат да допускат такива грешки, ние можем да бъдем сигурни, че скоро ще спечелим войната.

Войната започваше все повече да влияе върху ежедневния живот на цивилните граждани. Откакто вносът на храни беше ограничен, пред магазините се виеха дълги опашки и явно се налагаше да се установи някакъв контрол. През юни правителството възложи на лорд Ронда — богат индустриалец от южен Уелс — да се заеме с този проблем. Сам Шарпълс стана един от най-приближените хора на Ронда, като всички те се опитваха да установят пълен контрол върху хранителните запаси на страната. На Сам му бе дадена пълна свобода да прояви организаторските си качества и Марджори Шарпълс сподели с Уилоу, че най-късно до Нова година ще се въведе задължителна купонна система.

В началото на юли кралят и кралицата заминаха за Франция. Това беше четвъртото посещение на краля, но Оливър за първи път се срещаше с него. Той изпрати до Рошфорд писмо, в което изразяваше възхищението си от петдесет и две годишния монарх, чието присъствие сред войските му на фронта оказало огромно влияние върху всички тях и повдигнало духа им.

Новината за посещението на краля във Франция достигна чак до Епърни.

— Бих искала да ни посети президентът Поанкаре — пошегува се Силви, докато помагаше на Марк да опакова малкото си лични вещи, за да е готов за пътуването си до Англия. Марк трябваше да замине на следващия ден и безкрайно се вълнуваше при мисълта, че скоро щеше да си бъде у дома. Все пак му беше мъчно, че трябва да се раздели с толкова много приятели в Епърни.

— Ужасно ще ми липсваш — рече той с типичната си момчешка усмивка. — Ти, чичо Пелам, Луси, да не говорим за Сюзан… — добави той, като се ухили. Всички пациенти наричаха Марк и по-малката от двете медицински сестри от второ отделение „влюбените“, защото на всички им беше ясно, че двамата се обичат. Марк нямаше как да остане повече време, за да заведе момичето в Рошфорд и да го представи на семейството си. Беше сигурен, че Джейн щеше да хареса Сюзан.

— Луси, искаш ли да изпратиш някакви писма за вкъщи? — попита я Марк. Силви му бе дала едно дълго писмо за Уилоу и още едно за Алексис, с което го молеше да уреди за Марк две седмици отпуск в Рошфорд, преди да замине на лечение в Рохамптън Хауз.

Луси извади един илик от джоба на престилката си. Вътре имаше писмо до Тео, написано с големи печатни букви. Надяваше се, че детето ще ги разчете с помощта на Стела. Противно на очакванията на Марк, тя не предаде никакво писмо за Алексис.

Луси се бе отказала от опитите си да изрази с думи чувствата, които я вълнуваха. Беше горчиво разочарована, когато разбра, че Алексис е идвал в Епърни и е заминал, преди тя да се върне от Париж. Толкова й се искаше да го види, особено след като леля Силви й бе казала, че и Алексис е бил натъжен заради провалената среща. Според думите на Силви Алексис невероятно много се впечатлил от жертвоготовността, с която Луси вършела работата си в болницата, но на Луси й се искаше лично той да я похвали. Все още не бе намерила време да му благодари за коледния подарък.

Самият подарък предизвика у Луси и радост, но и тъга, защото представляваше един прекрасен миниатюрен портрет на Тео, поставен в позлатена рамка. Детето беше облечено в бяла рокличка с широк колан, син като цвета на очите й. Усмихваше се на куклата, която държеше с пухкавите си ръчички.

Всяка вечер преди да си легне, Луси поглеждаше към портрета и изпитваше непреодолимото желание да е при детето си, да го грабне на ръце и да обсипе малкото му щастливо личице с целувки. Дали пък Алексис не бе подарил тази миниатюра, за да й припомни какво е оставила тя, когато тръгна за Франция? Дали пък не ce опитваше да я изкуши и да я накара да се върне? А дали Алексис искаше тя да се върне при него? Луси не можеше да си отговори на тези въпроси.

Би било много лесно да ги зададе в писмо до Алексис, но когато седна да му пише и се опита да изрази всичко, което я вълнуваше, тя изведнъж бе завладяна от пробуденото чувство за гордост. Не, тя не би се издала пред Алексис, че има нужда от него; че иска отново да бъдат приятели. Тя бе заявила, че държи на своята независимост и ще се върне при него само ако той я помоли. Беше изминала почти година откакто тя бе напуснала с гръм и трясък дома му. Явно, че тя не му липсваше много.

Силви бе предупредила Марк, че между Алексис и Луси има „малък разрив“ и най-добре той да не подхваща тази тема пред Луси. На Марк му беше мъчно не само за Луси, която той обожаваше, но и за интересния, привлекателен граф Земски, когото боготвореше. Като рискуваше да ядоса Луси, Марк събра кураж и колебливо попита:

— Ако видя граф Земски, да му предам ли поздрави, от теб?

Страните на Луси поруменяха, очите й гневно засвяткаха и тя процеди през зъби:

— Ако съм искала да предам съобщение за Алексис, щях да ти го кажа, Марк!

Тя се завъртя на пета и излезе от отделението. Имаше намерение да отиде в стаята си, но сестрата я спря и я заговори в коридора:

— Ти нали говориш френски, скъпа? Чудех се дали имаш нещо против да отидеш при ефрейтор Лион oт шесто отделение. Вече четири дни той отказва да се храни и аз съм убедена, че той умишлено иска да се самоубие. Опитахме се да го ободрим и развеселим, но cе страхувам, че усилията ни бяха напразни. Дори не пожела да разговаря с нас. В шесто отделение са пациентите, които са изгубили зрението си. Знаеш това, нали?

По-голямата си част от дежурствата Луси прекарваше в отделенията, където лежаха болни с ампутирани крайници или с рани по главата. И двете отделения бяха за офицери, но в шесто отделение имаше пациенти с всякакви звания и Луси се запъти натам, доволна, че може да пропъди от съзнанието си мисълта за Алексис. Вече съжаляваше за острия тон, с който се нахвърли върху Марк.

В голямата слънчева стая имаше двадесет и пет души. Някои от тях бяха ослепели на бойното поле, а на други инфекцията от раните бе засегнала и очния нерв, вследствие на което те бяха изгубили зрението си.

— Бихте ли ми казали кой е ефрейтор Лион? — попита Луси. Всички обърнаха главите си по посока на гласа й. Няколко души посочиха към другия край на стаята.

Луси се приближи до леглото на френския войник. Той лежеше с лице към стената, а чиста бяла превръзка закриваше очите му.

— Ефрейтор Лион? Аз съм сестра от Доброволния санитарен отряд от трето отделение. Казвам се Земски. Тъй като говоря френски, сестрата ме помоли да дойда при вас, за да си поприказваме.

Французинът не даваше признак, че е чул думите й.

Луси седна на един стол близо до леглото му.

— Сестрата ми каза, че отказвате да се храните. Разбира се, във вашето положение това е недопустимо — тихо рече Луси. — Вие не сте болен, ефрейтор Лион. Нямате причина да не се храните. Освен това, ако не започнете да ядете по собствена воля, те ще ви хранят на сила, а това е ужасно и на вас никак няма да ви хареса.

Той извърна леко глава — колкото Луси да види едно сурово лице, късо подстригана черна коса, която се подаваше над превръзката и чувствени устни, които трепереха.

Със силен провинциален акцент войникът каза:

— Никой не може да ме принуди да ям, щом като аз не желая.

— Но това не е вярно, те могат — чистосърдечно отвърна Луси.

Очевидно в нейния тон се криеше самата истина, затова той се обърна към Луси и рече:

— Тогава ще намеря друг начин. Никога няма да се прибера вкъщи в този вид.

Луси положи усилие да не издава вълнението си.

— Това е глупаво. Мисля, че няма смисъл да ви наричам ефрейтор Лион. Бихте ли ми казали името си?

След кратко мълчание мъжът смутолеви името си — Гастон.

— Женен ли сте, Гастон? — попита Луси.

Той кимна с превързаната си глава.

— Тогава сигурно съзнавате колко егоистично разсъждавате. Освен това сте и католик и знаете, че самоубийството е смъртен грях. И не става въпрос само за вашия живот, Гастон, а и за живота на жена ви. С какво е заслужила тя да я оставите вдовица?

Луси усети надигащата се ярост у войника и видя бръчките около устните му, които се врязаха още по-дълбоко, когато той проговори с разгневен тон:

— Та нали за нея мисля. Тя е все още млада и красива, ще си намери друг, който няма да е бреме за нея. Ако се прибера вкъщи така… — и той посочи към очите си, — тя ще ме издържа цял живот, ще върши цялата работа, ще остарее преждевременно. Не, за Бога, не бих могъл да позволя това.

Луси го изчака да се успокои и каза:

— Не сте ми казали с какво се занимавате, Гастон?

— Хлебар съм, правя най-хубавия хляб в нашето село — добави той гордо.

— А кой поддържа фурната сега, когато вас ви няма?

— Жена ми, Бернадет. Баща ми също ще й помага, докато свърши войната.

— Имате ли деца?

— Четири — три момичета и едно момче. Следващия месец синът ми Жан ще навърши осем.

— Да! — замислено рече Луси. — Баща ви спокойно би могъл да помага на Бернадет още няколко години… докато синът ви стане на петнадесет-шестнадесет години. Тогава той би могъл да работи с жена ви във фурната, нали?

Гастон мълчеше. Луси не знаеше дали той отхвърля наум предложението й или го обмисля.

— Когато вечер се прибирах от мелницата — най-сетне продума той, като смени темата на разговор, — метнал на гърба си чувала с брашното за следващата седмица, отварях вратата на кухнята и я виждах там. Зимно време тя стоеше на един стол до камината; а през лятото — до отворения прозорец. Хранеше най-малкото от децата ни и ако големите вдигаха врява, тя обикновено не чуваше, когато влизах в стаята. Усетила течението от отворената врата, тя вдигаше поглед към мен и ми се усмихваше. Може и да ви се струва глупаво, но аз копнеех за тази усмивка, толкова силна беше любовта ни. Казвам ви, моята Бернадет заслужава по-добър мъж от един слепец. В нашето село има много мъже, които биха дали всичко, за да се оженят за нея.

Луси усети горчивината в тона му и рече:

— А не ви ли е хрумвало, че тя може и да не иска друг мъж? Тя обича вас, Гастон, току-що казахте, че улавяте любовта, която искри в очите й. Не можете да го отречете, нали? Мисля, че изпитвате съжаление по-скоро към себе си, защото няма да можете отново да видите лицето й; защото се страхувате, че в погледа й няма да има вече любов, а само съжаление.

— Това не е вярно — извика той сърдито, но в тона му се долавяше колебание.

— Ако бяхте мой съпруг — продължи Луси с умишлено жесток тон, — бих ви посъветвала да посегнете на живота си, и то колкото се може по-бързо. Не бих имала полза от мъж като вас, който непрекъснато се окайва и изпитва съжаление единствено към себе си. Мисля, че дори и най-малкото ви дете е много по-смело от вас. — Тя се изсмя пренебрежително и добави: — Не бих искала да имам съпруг, който е толкова зает със собственото си нещастие, че няма време да помисли за мен.

Той изведнъж скочи и вбесен от думите й каза:

— Нямате право да се подигравате с мен. Нямаше да ви е толкова смешно, ако знаехте, че до края на живота си ще тънете в мрак.

— Аз не се смея на вас — отвърна Луси с безразличен тон.

— Не е вярно — възрази ядосано той.

— Не знам какво ви кара да мислите така, Гастон.

— Не съм глупак — извика той. — Това, че съм сляп, не означава, че съм тъп и безчувствен. Аз го усетих… усетих го в гласа ви, в тона ви.

Внезапна лека вълна на доволство мина през тялото й. Като потискаше вълнението си, Луси каза:

— Осъзнавате ли това, което току-що ми казахте, Гастон? Чули сте ме, че ви се присмивам. Усетили сте го. Нали това казахте?

— Е, и какво от това? Нима не е истина?

— Разбира се, че е така — отвърна доволна Луси. — Нима не разбирате, че като сте изгубили зрението си, не е дошъл краят на света? Не е дошъл краят на всичко, което има стойност за вас. Разказвахте ми за усмивката на жена си. Вярно, че повече никога няма да я видите, но ще чувате гласа й, ще го усещате тъй както усетихте нюансите в моя тон, в моя глас. А ние с вас се срещаме за първи път. Ще се справите, Гастон, обещавам ви. Ще бъдете отново щастлив с вашата Бернадет и всичко това ще ви се струва като един кошмарен сън, повярвайте ми.

Тя протегна ръка и го погали по бузата. Той сграбчи ръката й и я стисна здраво.

— Коя сте вие? — попита той със сипкав глас. — От къде знаете всички тези неща? Аз искам да ви повярвам…

— Аз съм само една сестра от доброволния отряд — отвърна нежно Луси и отдръпна ръката си. — Но съм и жена, Гастон, така че по-добре от вас знам, че жена ви изгаря от нетърпение да се върнете при нея. А сега заради нея трябва да оздравеете… и то бързо.

Когато най-сетне остана сама и отиде в спалнята си, Луси съблече униформата си, наметна халата и се отпусна на леглото. Чувстваше се смъртно уморена и безкрайно потисната. Цялата трепереше, въпреки че в стаята беше топло. Болеше я главата и предметите в стаята играеха пред погледа й.

Надяваше се, че не се е разболяла. Каквото и да се случи, тя искаше утре да изпрати Марк. Трябва да му се извини за острия си тон. Естествено че той е очаквал Луси да изпрати писмо за мъжа си. „Аз съм съпруга на Алексис — мислеше си тя — и трябва да му пиша, както и той на мен.“ Всички тези болни мъже, за които тя се грижеше, живееха заради писмата, които получаваха от любимите си.

Луси затвори очи. Струваше й се, че не може да контролира хаотичния поток от мисли. Челото й гореше и въпреки това я побиваха студени тръпки. Чувстваше се толкова самотна в тихата стая. Ако сега, в този миг умре, никой няма да разбере! Може би ще минат часове преди леля Силви да я потърси. А как й се искаше само някой да се суети около нея, да попива с кърпа челото й, да държи ръката й, тъй както бе направил Алексис в деня, когато Тео се роди.

„А защо Алексис не се качи при мен да ме види?“ — мислеше си тя. Беше толкова изтощена, а и тези болки в главата бяха непоносими! Би било чудесно, ако вратата се отвореше и Алексис, застанал на прага й се усмихнеше.

— Обичам, когато ми се усмихваш, Алексис — прошепна тя.

— Луси, добре ли си, скъпа? Какво каза?

Беше леля Силви, вперила тревожен поглед в Луси.

— Трябва да са зелени… — едва-едва шепнеше Луси. — Очите на Алексис са зелени. А той защо не е тук? Бих се почувствала по-добре, ако дойде да ме види…

Силви се втурна надолу по стълбите, за да потърси Пелам. Той тъкмо се качваше и двамата се сблъскаха в коридора.

— Луси! — задъхано рече Силви. — Болна е… много. Бълнува, говори несвързано. Можеш ли да откриеш доктора? Не бива да я оставям сама.

Пелам нямаше намерение да си губи времето с въпроси. Тревожното изражение по лицето на Силви беше достатъчно красноречиво и му подсказваше, че положението е сериозно.

Като се върна в стаята на Луси, Силви се втурна да попива потта от челото й: Луси се мяташе неспокойно, тихо стенеше и мърмореше неясно някакви думи. Цялата гореше и Силви веднага сложи термометъра под мишницата й. Когато го извади и погледна живака, възкликна ужасено. Термометърът показваше четиридесет градуса.

Глава двадесет и шеста
Юли — август 1917 година

Новината за новите битки край Ипър достигна до Епърни. Главнокомандващият сър Дъглас Хейг, бе наредил да се предприеме още една офанзива, за да се отблъсне фронта назад. Но Силви имаше други грижи. Луси бе тежко болна от пневмония и френският лекар, който от три дни бе поел лечението, не можеше да каже дали тя ще се възстанови.

Преди два дни изпратиха телеграма на Алексис. Неговата икономка, мисис Тейлър, предвидливо я бе прочела и се бе обадила по телефона на Уилоу. Уилоу я уведоми, че Алексис е „някъде в Европа“ и ще се върне чак след няколко седмици. Самата Уилоу се опитваше да получи необходимите документи, за да може да замине за Епърни.

Силви обсъждаше с Пелам решението на Уилоу. И двамата смятаха, че то е неблагоразумно, защото тя с нищо не можеше да помогне на Луси. Момичето беше в изключително тежко състояние и едва ли щеше да разпознае майка си.

— Освен това — завърши Силви — Луси иска да види само Алексис. Дори когато бълнува, тя споменава само неговото име.

Телеграфираха на Уилоу, че няма смисъл да напуска Рошфорд и я увериха, че ще я държат в течение за състоянието на Луси. Междувременно Силви бе осигурила лекар, който лично да се заеме с лечението на Луси.

В мирните години преди войната, Силви и Пелам поддържаха добри отношения с виконт Едуар дьо Вал, млад лекар, който живееше на около петдесет мили от Париж. Макар и французин по произход, предците на Едуар дьо Вал бяха англичани и всички мъже от последните четири поколения в рода бяха получили образованието си в Итън. Независимо че Едуар беше петнадесет години по-млад от Пелам, и двамата бяха открили, че ги свързват много общи неща. И Пелам, и Едуар бяха страстно запалени по колите, и двамата бяха отлични стрелци. Поне два пъти в годината Пелам гостуваше в дома на Едуар, където ходеха на лов, а виконтът прекарваше голяма част от лятото в къщата в Епърни. Силви го намираше за много чаровен и интелигентен човек и той бе винаги добре дошъл в дома й.

Откакто избухна войната, Пелам често изразяваше гласно загрижеността си за безопасността на виконта. През 1915 година Силви и Пелам получиха картичка от Едуар, с която той им съобщаваше, че е заминал като лекар на фронта. След това изгубиха връзка с него и едва няколко дни преди Луси да се разболее, той се бе появил с любимото си „Бугати“ и ги бе попитал дали може да погостува на старите си приятели.

„Чух, че сте превърнали дома си в болница — обясни той — и се надявах, че ще имате нужда от моята помощ.“

Докато Пелам го водеше към стаите на горния етаж, дьо Вал бе посочил към превързаното си ляво стъпало и му бе обяснил, че половината от стъпалото му било отнесено от бомба, хвърлена в помещението, в което оперирал някакъв ранен.

„Знам, че не бива да се оплаквам — бе казал Едуар — аз съм един от малкото щастливци, които оцеляха. Но жалко, че няма как да работя активно в болница, защото не мога да стоя дълго време прав. Проклета история!“

След това попитал Силви и Пелам дали няма някаква работа за него при тях.

„Но, разбира се, че можеш да останеш тук“, бе възкликнала Силви. И без това лекарят и помощникът му, които работеха в тяхната болница, бяха претрупани с работа. „Моята племенница е много болна и ще се радвам, ако се погрижиш за нея“ — му бе обяснила Силви, която смяташе, че Господ е изпратил Едуар, тъй като положението на Луси беше критично.

Но според Едуар Луси беше на прага на смъртта.

Младият лекар седеше в стаята на Силви и пиеше аперитива си заедно със своите домакини. Току-що се бе върнал от стаята на Луси. Под кафявите му очи имаше дълбоки сенки и той изглеждаше много уморен.

— Мисля, че тази вечер племенницата ви е малко по-добре — започна той с приятния си топъл глас. Усмихна се едва-едва и повдигна вежди. Едуар беше изключително красив мъж с аристократична осанка. Силви си спомни момента, когато веднъж го видя да язди; излъсканите му ботуши блестяха върху сребристото стреме. Жалко, че този мъж едва ли някога ще язди отново.

Силви все още не знаеше до каква степен е ранено стъпалото му, но Пелам смяташе, че раната е сериозна, иначе не биха го освободили от армията, при положение, че имаше остра нужда от лекари.

— Любопитен съм да узная за нейния съпруг Алексис — продължи Едуар, като с благодарност прие чашата, която Пелам му подаде. — Той не е на фронта, нали? Защо тогава не е дошъл да види жена си? Мисля, че тя би оздравяла по-бързо, ако той е тук, за да й вдъхва сили.

Силви въздъхна.

— Никой не знае с какво точно се занимава Алексис — рече тя. — Работи в Секретните служби… това е всичко, което знаем. Понякога изчезва някъде из Европа със седмици наред. Той дори не знае, че Луси е болна.

Едуар дьо Вал мълчаливо извади една цигара от сребърната си табакера и я запали. Мислите му бяха заети с красивата млада жена, която се бореше за живота си там горе, в нейната стая. Ако тя беше негова съпруга, той би изоставил всичко и би дошъл при нея. Но Едуар бързо пропъди мислите си, защото един лекар никога не трябва да се обвързва емоционално с пациента си. И все пак никой не можеше да го обвини заради това, че се възхищаваше от красотата на Люсиен Земски. На фронта се беше срещал с много привлекателни сестри, да не говорим за парижките красавици, на които бе кавалерствал преди войната, но все пак никоя друга жена не притежаваше притегателната сила на Луси. Това, че беше омъжена, не можеше да го накара да не мисли за нея. Лицето й непрекъснато се появяваше в сънищата му и той бе почнал да се бори за оцеляването й не само заради нея, но и заради себе си.

— Ако Луси прескочи смъртта — рече Силви, потънала в собствените си мисли, — това ще се дължи изцяло на твоите грижи, Едуар. От четири дни ти почти не напускаш стаята й.

Лекарят въздъхна дълбоко.

— Ех, ако имахме някакви антитела, с които да атакуваме вируса на пневмонията — рече той. — Не мога да й помогна много, Силви. В такива случаи оцеляването е въпрос на борбата за живот на пациента.

А Луси наистина се бореше за своя живот. Леля й непрекъснато й повтаряше, че Алексис ще дойде да я види. Луси бе решила на всяка цена да му каже, че е искала да бъде добра съпруга; че съжалява за разочарованието, което му е донесла; искаше да му каже, че най-сетне се чувства полезна за обществото; и въпреки че не го е обичала така, както му се е искало, все пак тя е щастлива, че той я обича. Копнееше за нежната усмивка на Алексис, искаше да се увери, че той все още я обича и тогава би могла спокойно да умре.

На седмия ден от болестта си Луси дойде в съзнание. Усещаше непоносими болки в гърдите си и не можеше много да говори, но когато леля Силви влезе в стаята й, тя се усмихна и едва-едва кимна с глава, за да я поздрави.

— Сега знаеш как се чувства един пациент — пошегува се Силви.

Луси знаеше, че за нея се грижи един френски лекар и дори някъде дълбоко в съзнанието й бе останал споменът за една нощ, когато докторът бе стоял при нея чак до сутринта.

— Най-после температурата ви се е смъкнала — рече Едуар, а тъмните му очи се усмихваха. Той седна на леглото и взе китката й, за да измери пулса. — Състоянието ви се подобрява, мадам Земски, …мога ли да ви наричам Луси? Силви и Пелам казват винаги собственото ви име, когато говорят за вас и на мен ми е трудно да ви наричам по друг начин освен „Луси“ — добави той и се засмя.

— Страхувам се, че съм причинила доста неприятности на всички около мен — отвърна Луси.

— Не и на мен! — чистосърдечно заяви Едуар.

— Кога ще мога да се върна на работа? — попита Луси.

— Боя се, че има доста време дотогава. Все още сте твърде слаба. Може и да не го осъзнавате, но за една седмица сте свалили твърде много килограми. Ще мине още доста време, докато се възстановите напълно.

Разговорът бе уморил Луси и тя затвори очи. Гласът на доктора бе тъй успокояващ и уверен. Тя инстинктивно усети, че може да му се довери.

— Благодаря ви за всичко, което направихте за мен — прошепна тя. — Бяхте много мил и внимателен.

От този ден нататък Луси започна да се възстановява изумително бързо, което учуди дори и самия Едуар. С всеки изминат ден тя придобиваше нови сили, кашлицата й почти бе отшумяла, страните й възвръщаха цвета си, а погледът й се избистри. Беше станало навик на Едуар да седи при нея следобедите, когато тя се събуждаше от сън. Луси го бе омагьосала. Той непрекъснато я разпитваше за дома й в Англия, за дъщеричката й; за имението Рошфорд и за семейството й. Единствено за съпруга си тя не споменаваше нищо и Едуар подозираше, че има нещо нередно в отношенията им, но не разбираше точно какво. Познаваше твърде отскоро Луси и не можеше да си позволи да я разпитва за такива лични неща.

На третата седмица Луси попита дали може да се разходи в градината. Беше средата на август и много от пациентите седяха в инвалидните си колички под сянката на асмата в южната част на двора.

— Мисля, че Луси може вече да излезе да се поразходи, нали, Силви? — рече Едуар. — Навън е доста топло. Пелам би могъл да я занесе на ръце долу, докато ти приготвиш инвалидната количка.

Когато чичо й я изнесе навън, Луси, приятно възбудена, усети ароматния дъх на топлия августовски ден. Пелам я сложи в инвалидната количка и тръгна към градината с рози.

Едуар седна на една каменна пейка близо до Луси, като наблюдаваше доволното й изражение и отново си мислеше колко е пленен от крехката й красота. Пелам и Силви се върнаха в къщата, а докторът и неговата пациентка останаха сами. Тя го помоли да й каже нещо повече за себе си и го разпита за английските му предци. Той с охота отговаряше на въпросите й. Докато разказваше историята на рода си, Едуар изведнъж млъкна, защото забеляза, че Луси не го слушаше. Тя не сваляше поглед от един строен висок мъж, който вървеше през тревата право към тях. Страните на Луси пламнаха и тя развълнувано се обърна към Едуар:

— Това е моят съпруг Алексис.

Французинът вдигна любопитен поглед към мъжа и в този миг го обля вълна от ревност. Съпругът, Алексис, когото досега познаваше само по име, бе висок елегантен и красив мъж, чиято походка бе изящна и непринудена. Едуар тромаво се изправи, болезнено усетил деформираното си стъпало.

— Трябва да тръгвам, защото леля ви и чичо ви ме чакат. Ще ме извиниш, нали? — промърмори тактично той.

Тя се обърна към него, а в гласа й се долавяха нотки на стеснителност:

— О, не, Едуар, моля те остани да се запознаеш с Алексис. Той сигурно би искал да ти благодари за всичките грижи, които ти положи за мен.

Алексис вече стоеше до тях и Едуар леко се поклони.

— Алексис, това е виконт дьо Вал, моят лекар. Едуар, това е моят съпруг, Алексис.

Двамата мъже се ръкуваха и Едуар, като кимна леко на Луси, бързо тръгна към къщата, подпирайки се на бастуна си.

Алексис седна на пейката, взе ръката на Луси и я вдигна към устните си. Зелените му очи неспокойно изучаваха лицето й.

— Много се разтревожих за теб — рече той с пресипнал глас. — Преди два дни се върнах в Англия и се обадих на майка ти. Тя ми каза, че си болна… и веднага дойдох да те видя, Луси.

Луси почувства как по цялото й тяло се разлива приятна топлина. Нямаше съмнение, че Алексис все още я обича. И гласът му, и очите му издаваха любовта му към нея.

— Толкова се радвам, че дойде — рече тя, като не пускаше ръката на Алексис. — Много ми беше мъчно, че така се разминахме на Коледа.

Алексис тъжно се усмихна.

— На мен също ми беше мъчно. Прекара ли добре в Париж? — добави той с леко шеговит тон.

Неочаквано и двамата се усмихнаха. Луси отвърна с тон, в който се долавяше нещо от предишния й трескав маниер на говорене:

— Мисля, че истинският отговор е „да“. И тримата офицери, които ме придружаваха, бяха много симпатични хора, Алексис… сигурна съм, че биха ти допаднали. Държаха се като момчета, току-що излезли от училище и се заяждаха закачливо помежду си също както Оливър, Марк и Хенри. За тях беше истинско облекчение, че са далеч от кошмарите на войната.

Алексис кимна.

— Леля ти ми разказа, че веднага са усетили липсата ти в отделенията, когато си се разболяла. Разбрах, че си станала отлична медицинска сестра.

Луси пое дълбоко дъх и рече:

— Ако е така, то е, защото исках да знаеш, че мога да се справя. В началото се опитвах да докажа пред себе си, че не съм толкова безполезна, за каквато ме смяташе ти. След това неочаквано усетих, че работата означава много повече за мен, отколкото първоначалното ми намерение да докажа, че не си прав. Странно, нали? Когато за първи път видях ранен човек, аз избягах. Явно не съм била толкова смела, колкото се мислех.

— Ранените войници са много по-страшна гледка, отколкото мъртвите, Луси — рече Алексис. — Гордея се с теб, Луси. Дано ми простиш грубите думи…

— Но те бяха справедливи, Алексис — прекъсна го Луси. — В известен смисъл се радвам, че ми наговори всички онези неща. Ти беше прав… аз бях наистина една егоистка и съжалявам, че не си ми го казал по-рано.

— Не съм съвсем сигурен — замислено отвърна Алексис. — Може би аз съм този, който мислеше само за себе си. Но не съм искал да те прогоня от дома си, Луси. Освен това работата ми отнемаше толкова много време и често ме нямаше вкъщи. Така че напълно разбирам защо си била отегчена и си търсила начин да се забавляваш. — Той й се усмихна чаровно. — Ужасно ми липсваше, скъпа — добави той нежно.

Очите й се напълниха със сълзи. Тя ги избърса сърдито с ръка.

— Аз никога не плача. Сигурно е от болестта — рече троснато тя.

Алексис хвана отново ръката й.

— Когато, майка ти ми съобщи, че си болна — с ласкав тон започна той — все се питах какво ще правя, ако ти си отидеш от този свят. Жалко, че не разбрах по-рано за твоята болест. Бих изоставил всякаква работа, за да бъда при теб, скъпа моя. Но сега си по-добре, нали?

Луси кимна мълчаливо. Страхуваше се да продума, за да не би отново да се разплаче. Опита се да се усмихне и каза:

— Сега, след като си вече тук, Алексис, аз много бързо ще оздравея. Ти няма да си тръгваш веднага, нали?

— Не, любов моя. Имам цели три седмици отпуска. Казах на Фаншоу преди да напусна Англия, че ако не ми разпише отпуската, ще си подам оставката.

Луси се облегна на възглавничката и щастливо се усмихна.

— Аз ще се оправя дотогава, Алексис. Едуар казва че скоро мога да започна да правя упражнения за раздвижване. Краката ми са толкова отмалели. Може би — добави срамежливо тя — ще бъде хубаво, ако прекараме няколко дни в Париж, преди да си тръгнеш, Алексис? Леля Силви ще ни разреши да отседнем в къщата й…

Алексис учудено я погледна.

— Няма да се връщам без теб в Англия, Луси. Веднага щом се почувстваш добре ще се приберем заедно у дома. Дойдох да те взема. Майка ти настоява да отидеш в Рошфорд, за да се възстановиш напълно. А и аз искам да си в безопасност, далеч от фронта и близо до мен.

Луси вдигна очи към него, в погледа й се четеше колебание.

— Но аз не искам да ходя в Рошфорд, Алексис. Искам да съм с теб, в Лондон.

Алексис хапеше устни.

— Но аз няма да си бъда вкъщи, скъпа. Веднага щом ми изтече отпуската, трябва да замина за Русия. Вероятно не бива да ти го казвам, но искам да ме разбереш. Ще отсъствам цели шест седмици.

Луси се опита да прикрие разочарованието си.

— Тогава предпочитам да остана в Епърни докато се върнеш, Алексис — рече тя. — Имам много работа тук. Леля Силви казва, че вследствие на новата офанзива край Сома, битките ще бъдат жестоки и ние сигурно ще бъдем затрупани от работа. Тук ще имат нужда от мен.

Алексис разтревожено я погледна.

— Но ти не си в достатъчно добро състояние, за да се грижиш за другите, Луси. Периодът ти на възстановяване ще бъде твърде дълъг.

Луси се усмихна и отвърна.

— Сигурна съм, че бързо ще се оправя. Едуар казва, че се възстановявам учудващо бързо. Моля те, Алексис, наистина предпочитам да остана тук. Няма смисъл да ходя в Рошфорд.

Алексис не възрази, въпреки че му се искаше Луси да е далеч от всякаква опасност. Докато седеше до Луси в красивата градина, той забрави за миг разгорещените битки, които все още продължаваха. Приятният топъл следобед, уханието на розите, чуруликането на птичките — всичко това даваше илюзия за мир и съвършена хармония. Но щом обърнеше глава към сините и белите униформи на пациентите и сестрите, които се разхождаха по терасата, бързо се връщаше към реалността. Битките можеха да стигнат чак до Епърни, а той не можеше да понесе мисълта, че тогава Луси, неговата Луси, ще бъде изложена на смъртна опасност.

Обърна поглед към младата си съпруга, обезпокоен от пребледнялото й лице. Колко крехка изглеждаше тя и колко трогателна със своята загриженост за другите. Това беше една нова Луси, това беше другата й същност, която тя толкова дълго бе потискала в себе си. Това беше жената, която той бе виждал да пее на детето си. Все още не беше сигурен, но беше почти убеден, че тя го обича. Ласкавият й поглед; явното й желание да му угоди; разочарованието, че той скоро ще замине — всичко това показваше, че тя наистина изпитва някакви чувства към него.

— Знаеш, че те обичам… и то много — продума той и със задоволство забеляза как страните й поруменяха.

— Може би тази една година, когато бяхме разделени, ме накара да открия колко много означаваш ти за мен, Алексис — замислено рече тя. — Докато работех в отделенията научих много за чувствата, които вълнуват хората. Мисля, че вече знам какво е любов… онази любов, за която ти ми говореше и която ми бе толкова чужда и непонятна. Тя е тук, нали, Алексис? — добави тя, като посочи към сърцето си.

Неспособен да скрие радостта си, Алексис кимна, онемял от щастие.

— Много те ревнувах от Робърта — продължи Луси и една лека усмивчица се появи в ъглите на устните й. — Страхувах се, че обичаш повече нея, отколкото мен.

— Никога не съм я обичал — тихо каза Алексис. — Освен като приятел, разбира се. Но тя беше много мила с мен, Луси. Когато между мен и теб се издигаше все по-висока стена, аз често се чувствах твърде самотен. Но сега всичко е минало. Робърта замина за Египет скоро след като ти тръгна за Франция. Оттогава не съм я виждал.

— Радвам се — откровено каза Луси. — Боях се, че ти все още имаш нужда от нея. Но ти не се нуждаеш от нея повече, нали, Алексис, не и когато имаш мен.

— Не — възкликна Алексис и сърцето му лудо заби, когато целуна ръката й. — И тъй като говорим за ревността, скъпа моя Луси, какво ще кажеш за онзи френски лекар, когото ти наричаш „Едуар“? Дано не съм му съперник.

Независимо че тонът му беше закачлив, Луси долови нотки на безпокойство. Тя се усмихна и каза:

— Няма такова нещо, Алексис. Той е очарователен и хубав и аз го харесвам, но сега, след като ти си тук, на мен ми е все едно дали ще го видя отново.

— И все пак аз забелязах начина, по който те гледаше — подразни я той. — Мисля, че той е почти влюбен в теб, Луси, и аз не бих могъл да го обвиня за това.

— О, честно казано, можеш да забравиш за него — рече Луси — освен факта, че дължа живота си на него… или поне така каза леля Силви.

— В такъв случай трябва да му бъда много благодарен — отвърна Алексис.

През следващите три седмици Алексис и виконтът поддържаха по-скоро официални отношения. Едуар, в качеството си на лекар, забрани на Алексис да споделя леглото на съпругата си, тъй като Луси все още не бе толкова добре, че да отговори на съпружеските му желания. Седнал на крайчеца на леглото й, Алексис разгневено каза:

— Нима този глупак си мисли, че ще те принудя да се любиш с мен, Луси? Знам, че е твой лекар и мога да му простя, че ми дава нареждания как да се държа със собствената си съпруга. Очевидно той смята за свой дълг да те предпази, но, от друга страна, явно, че не ме познава добре, щом мисли, че бих рискувал здравето ти заради собственото си удоволствие.

Луси неловко погледна Алексис. Копнееше да го притисне в прегръдките си и да изтрие с целувка сърдитите бръчки около устните и очите му. Повече от всичко на света тя искаше да го направи щастлив. Още от първия ден, в който той пристигна, желанието им един към друг растеше. През по-голямата част от времето те седяха, хванати за ръце, и разговаряха за Тео, за Рошфорд, Оливър, за семейство Барат. Луси разказа на Алексис за пациентите си, а Алексис пък й разказа за злочестата Мадлен Вилие, която се намираше затворена в една лудница и едва ли имаше надежда да се оправи. Луси описа на Алексис живота си в манастира и въпреки че много неща му бяха непонятни, все пак тези подробности му помогнаха да опознае по-добре жена си. Той не спомена и дума за работата си, а тя подмина темата за годините, прекарани в Le Ciel Rouge.

С всеки изминат ден силите на Луси се възвръщаха и двамата с Алексис често се улавяха, че между тях настъпваха дълги паузи на мълчание, когато, хванати за ръце, вперили поглед един в друг, те усещаха изгарящото ги желание за любов.

Луси се чувстваше достатъчно добре, за да прави всеки ден кратки разходки и двамата с Алексис, прегърнати, обикаляха лозята и дълго гледаха нивите с узрелите класове. В такива мигове Алексис притискаше Луси до себе си и жадно целуваше чувствените й устни. Луси вече не се отвращаваше от целувките, въпреки че, както призна пред Алексис, те имаха странно въздействие върху нея. Краката й се разтреперваха и тялото и се изпълваше с копнеж, едновременно сладостен и болезнен.

— Сигурно се чувствам така, защото те обичам, Алексис — прошепна тя.

— По-скоро, защото и двамата се обичаме — отвърна Алексис. — Любовта има много измерения, Луси. Едно от тях е да станеш част от другия.

В деня преди заминаването на Алексис, те се разходиха за последен път, а августовското слънце весело грееше. Едуар не бе отменил забраната си за интимни отношения между двамата съпрузи, като настояваше, че Луси има нужда от сън и трябва много да си почива. Но докато се разхождаха с Алексис, хванати за ръце, Луси реши, че тази нощ те трябва да бъдат заедно. Тя усещаше, че Алексис горещо я желае, тъй както и тя копнееше да му се отдаде.

Когато вечерта той влезе в стаята й, за да й пожелае „лека нощ“, тя протегна ръце и го притегли към себе си.

— Искам да си с мен тази нощ, Алексис — прошепна тя. — Не ме е грижа какво казва докторът. Искам да сме заедно, искам да заспя в прегръдките ти.

Розовата й сатенена нощница беше с дълбоко деколте и кремавата дантела покриваше извивката на гърдите й. Косата й бе току-що измита и блестеше като копринен златист облак на светлината от нощната лампа. Алексис зарови лице в косите й, неспособен да овладее борбата между разума и тялото. Никога не бе я желал тъй силно, тъй горещо, тъй страстно. И все пак го беше страх да не й причини болка или с нещо да й навреди. Усетила колебанието му, Луси каза:

— Моля те, Алексис, не ме оставяй. Ако не дойдеш в моето легло, тогава ще стана и ще легна в твоето — добави тя и се усмихна.

Примирен, Алексис въздъхна, съблече си халата и пижамата и се мушна в леглото при нея. Луси загаси лампата и с разтреперан глас каза:

— Знам, че звучи глупаво, Алексис, но чувствам се така сякаш никога не сме го правили преди… искам да кажа… различно е, нали? Не знам какво точно да правя? Искам да бъда такава, каквато ти ме желаеш, Алексис. Искам да те направя щастлив.

Алексис я прегърна и съвсем нежно я целуна.

— Искам да бъдеш, каквато си, Луси… нищо повече. Важното е, когато правим нещо, да го правим от любов. Да задоволиш плътските си потребности не е същото като да се любиш. Актът може и да е един и същ, но усещането, чувствата са различни. Разбираш ли, скъпа?

— Май не съм съвсем сигурна — нервно отвърна тя. — Страх ме е.

— Не от мен, нали? — възрази Алексис.

— Страх ме е да не те загубя — едва чуто отвърна тя.

— О, любов моя, моя единствена любов — извика Алексис. — Ти никога не си ме губила. Още от първия миг, когато те видях в приемния салон на Барат, аз се влюбих в теб. И оттогава не съм спирал да те обичам. Нима не разбираш, Луси, миналото ти не ме интересува, ако това те тревожи. За мен е важно бъдещето… нашето бъдеще. Нищо друго!

Той започна да гали нежно Луси по косата, ръцете му бавно се спуснаха по меката извивка на страните й. Усещаше как финото й тяло трепери в ръцете му, но същевременно беше напрегнато и сковано. Разбра, че тя се страхува.

Но това го накара да ликува от радост, защото освен познатото желание, той усети потребността да я закриля, да я води, да й разкрие истинската наслада от акта на любенето.

Алексис погали гърдите й и тя усети как от допира му зърната й се втвърдиха. Несъзнателно тя притегли главата му надолу, за да усети устните му там, където я бяха докоснали ръцете му. За един миг тя бе завладяна от майчинския инстинкт да го накърми, сякаш той беше нейното малко дете.

Но това чувство бързо отстъпи пред едно ново усещане, когато ръцете му се плъзнаха по бедрата й. Тя усещаше твърдото му горещо тяло и всяка нейна фибра пламтеше от мъжествения му допир. Тялото й се изви като дъга и тя несъзнателно разтвори крака, готова да го приеме. През цялото време Луси долавяше нежния шепот на гласа му.

— Обичам те, Луси. Обичам те със сърцето си и с душата си, обичам те.

Телата им започнаха да се движат в хармония, докато в един миг сякаш станаха едно цяло. Сякаш от някакъв друг свят Луси се чу, че вика името на Алексис. Усети, че и той преживява същото удоволствие, същото облекчение.

— За първи път се чувствам така — най-сетне прошепна тя и протегна ръце, за да го погали. — О, Алексис — добави тя след кратко мълчание, — трябваше да ми кажеш, да ми покажеш по-рано… като си помисля само колко години пропиляхме…

Доволен, Алексис се усмихна в мрака и нежно я целуна.

— Нямаше да е същото, скъпа. Тогава ти не ме обичаше.

— Не е вярно, обичах те — извика Луси и обсипа лицето му с целувки. — Просто не съм го знаела, Алексис. Сигурно съм те обичала. Не вярвам да не съм била влюбена в теб.

— Може би си права — обади се Алексис. — Но сега това не е важно, любов моя. Пред нас е цял един живот. Дано тази ужасна война да свърши скоро и тогава ще бъдем непрекъснато заедно.

Той усети, че Луси потрепери.

— Бях забравила, че утре си тръгваш, Алексис. Трябва ли да заминеш? Не можеш ли да останеш поне още мъничко?

Мълчанието му беше за нея красноречив отговор, въпреки че той я целуна за утеха.

— А сега трябва да спиш — нежно каза той. — Не ми се иска твоят доктор да ме обвинява за тъмните ти сенки под очите.

Луси силно се притисна в него.

— Не ме оставяй сега, Алексис. Обещавам, че ако останеш, веднага ще заспя. Ще заспя в прегръдките ти. О, как ми се иска да не заминаваш. В колко часа ще тръгнеш?

— Рано сутринта — отвърна Алексис и в тона му се долови искрено съжаление. — В шест часа има влак за Париж, а шофьорът ще докара колата двадесет минути по-рано. В пет часа трябва да стана, а дотогава ще бъда при теб.

Издайнически сълзи се търкулнаха по страните й, но тя бързо ги избърса, защото не желаеше да причинява мъка на Алексис. Тя се мушна като малко дете в завивките си и сложи глава на рамото му. Знаеше, че наближава полунощ и на Алексис му оставаха само пет часа         почивка, преди да тръгне.

Въпреки че съзнанието й гъмжеше от най-различни неща, които искаше да сподели с него, Луси си замълча и се отдаде на мислите си. Тя все още не можеше да възприеме изумителното, съвършено неочаквано чудо, което се бе случило между нея и Алексис. Струваше й се невероятно, че знаеше толкова много за желанията и потребностите на мъжете, а никога не й бе хрумвало, че и жените могат да изпитат същата страст, същото удоволствие. Никол беше единственото момиче в Le Ciel Rouge, което получаваше лично удоволствие и наслада от работата си. Но в онези отдавна отминали дни Луси никога не бе преживявала любовния акт така, както тази вечер с Алексис. Тогава през по-голямата част от времето тя бе тренирала съзнанието си да мисли за други неща — дали на следващия ден ще има зрели кайсии на пазара, какъв подарък да купи на Ивет за рождения й ден, дали Мадам ще смени тапетите в стаята, когато дойде пролетта. Никога не се бе целувала, защото ненавиждаше целувките. Тя винаги си бе оставала безчувствена към любовния акт.

Луси се усмихна и се наведе да целуне Алексис по устните. Знаеше, че е заспал, но този жест тя направи за свое удоволствие. Съвършеното й щастие се нарушаваше единствено от факта, че утре ще трябва да се разделят. Но все пак си мислеше, че шестте седмици бързо ще изтекат. Тъкмо ще има време да оздравее напълно и когато той се върне, ще могат заедно да се приберат у дома и тя няма да бъде болна, а ще кипи от енергия. Изведнъж се почувства много уморена. Въпреки че й се искаше да не заспива, за да не пропусне нито миг от времето, което й оставаше да бъде с Алексис, очите й се затваряха и тя скоро потъна в дълбок сън.

Когато се събуди, Алексис вече измит и избръснат се обличаше. Утринното слънце огряваше прозореца и през полуспуснатите завеси се процеждаше лъч светлина, който очертаваше голото му тяло. Като си припомни преживяванията от предишната нощ, Луси усети как сърцето й подскочи от възбуда.

— Алексис — извика тихо тя.

Той се обърна и видя, че е будна и протяга към него ръце. Приближи се бързо до леглото й и я целуна.

— Толкова усилия положих, за да не те събудя — рече той.

— Но това не е честно — извика тя. — Не мога да понеса мисълта, че заминаваш. Обичам те, Алексис. Искам… — тя изведнъж млъкна и срамежливо допря пламналото си лице в гърдите му.

Алексис погледна часовника си. Нямаше много време… но прекалено добре разбираше какво иска Луси от него и то напълно съответстваше на собственото му неутолимо страстно желание. Уханието на нейното топло сънено тяло беше изкушение, на което не можеше да устои.

Любиха се бързо и отчаяно. Удоволствието им беше несравнимо, макар и помрачено от мисълта за предстоящата раздяла. Докато се обличаше набързо, Алексис се опита да убеди Луси да си остане в леглото. Но тя не искаше и да го чуе, настояваше да слезе долу, за да го изпрати.

— Веднага след това се връщам в леглото, обещавам — рече тя, подаде му сакото и докато връзваше вратовръзката му, обсипа лицето му с целувки.

Алексис се втурна надолу към всекидневната, изпи набързо кафето си, току-що приготвено от Мари, а Луси влезе в банята. Тя чу клаксона на колата, разбра, че шофьорът е долу и чака Алексис, и хукна към всекидневната. Беше боса и Алексис не я усети, когато тя влезе през открехнатата врата. Той бе клекнал до скрина на Пелам и търсеше нещо в най-долното чекмедже.

— Алексис? — извика Луси. Странното му поведение я учуди. Не може да не е чул клаксона на колата.

Алексис рязко се обърна, сякаш го бяха хванали да върши нещо нередно. Стъписан, той вдигна очи към нея със същия странен поглед.

— Не съм те чул кога си влязла — смутено каза той и побърза да затвори чекмеджето.

— Мисля, че колата е вече тук и те чака — рече тя.

Алексис се усмихна и лицето му придоби обичайното си спокойно изражение. Той се приближи до Луси и я прегърна.

— Обещай ми, че ще се грижиш за себе си — каза той и я целуна.

Тя кимна, горчива буца заседна в гърлото й и тя едва сдържаше сълзите си.

— Ти също, Алексис — прошепна тя със сипкав глас.

Той я целуна бързо за последен път и излезе от стаята.

Луси стоеше неподвижно и чакаше шума от колелата върху чакълената пътека да заглъхне. Сетне с бавни стъпки се качи в спалнята си. Пациентите вече се пробуждаха и когато си легна обратно в леглото, тя долови познатите шумове. Луси зарови глава във възглавницата и даде воля на сълзите си. Мислеше си, че е глупаво да плаче. Сега между нея и Алексис всичко бе наред и те щяха да бъдат щастливи до края на съвместния си живот. Тя обичаше Алексис с цялото си сърце. Вече знаеше какво е любов и бе усетила красотата, съвършенствата и чудото на това чувство. Но Алексис не я бе предупредил за едно — че без човека, когото обичаш, любовта е не само радост, но и болезнена самота.

Глава двадесет и седма
Октомври 1917 — юли 1918 година

С наближаването на октомври времето стана отвратително. Войнишките писма от фронта разказваха за ничията земя между съюзническите и германските линии като за тресавище от лепкава кал, надупчено от пълни с вода дълбоки ями от снаряди, в които ранените често се давеха. Придвижването на войски, оръдия или танкове бе почти невъзможно. Водата усилваше смъртоносното действие на иперита, пуснат от германците. Бойното отровно вещество киснеше в калта и неговите изпарения тровеха войниците. Всички носеха противогази, но отровният газ просмукваше униформите и изгаряше кожата.

Към края на октомври времето малко се подобри и Тоби премести леко напред върху картата си флагчетата за линията на съюзническите фронтови позиции, но скоро след това трябваше отново да ги върне назад, тъй като оръдията затънаха в калта.

На шести ноември канадските девизии щурмуваха планинския хребет при Пашендейл и накрая градът бе превзет. Точно при тази битка постът за спешна помощ, в който работеше майор Питър Роуз, бе улучен от снаряд на гаубица. Питър Роуз бе един от малкото, които останаха живи. Но за човек с неговата професия не можеше да има никакво бъдеще. Два дни след нападението, напълно ослепял, той пътуваше със санитарен кораб към Дувър.

Стела хладнокръвно запази спокойствие, докато се приготвяше да отиде в Лондон, за да го види в болницата „Мурфилд“. Тя добре разбираше, че трябваше да прекара известно време там, преди да бъде изписан, за да се лекува в Рошфорд.

— Няма да му позволя да се отчае — каза тя на Уилоу, докато слагаше палтото и шапката си и вземаше ръкавиците си. — Питър винаги е казвал, че иска да напише книга един ден. Когато се върне вкъщи, той ще ми я диктува. А освен това там е общежитието на сър Артур Пиърсън, „Св. Дънстан“, където Питър може да научи азбуката на слепите.

— С подкрепата на Стела, Роуз ще бъде добре — каза Тоби, след като тя си отиде. Той не можеше да скърби толкова за този нещастен случай, след като беше прочел, че същата сутрин повече от триста хиляди бяха ранени или убити при превземането на Пашендейл. Имаше и други тревожни новини. Болшевиките бяха завзели властта в Русия и водеха преговори за примирие с Германия, Австрия и Турция. Русия повече не можеше да се смята за съюзник. Общо взето, малко бяха нещата, които можеха да повдигнат духа преди настъпването на зимата.

Още един месец трябваше да измине, преди Англия да има повод за радост. През ноември четиристотин седемдесет и шест танка пробиха през хинденбургската линия при Камбре и фронтът най-после се премести четири скъпоценни мили. Но тази незначителна победа беше съвсем краткотрайна. В края на първата седмица от декември германците контраатакуваха и англичаните можаха да задържат само задните позиции по първоначалната линия при Хинденбург.

— Страхувам се, че има опасност да стана безчувствена към всички тези ужаси — каза Уилоу на Тоби след един телефонен разговор с лейди Барат, когато бедната жена й бе съобщила, че Хенри, единственият й син, който й бе останал, е в болница.

— Почти щях да кажа „слава Богу!“ — беше добавила лейди Барат печално, — за това, че моят скъп Хенри е само болен, а не умрял. Изглежда, той е разбил самолета си след разузнаване над турските линии в хълмистата местност североизточно от Ерусалим. Успял да избегне попадането в плен, но това му отнело три дни, за да се върне обратно до британските линии. Дотогава краката му били разранени и гангренясали. Само Господ знае кога момчето ще си бъде вкъщи.

— Добре, че генерал Алънби предпази Ерусалим, така че нито една осколка от снаряд или куршум да не достигнат до стените на свещения град — каза Тоби с облекчение. — Доверието на Лойд Джордж в Алънби се оправда напълно. Вестник „Таймс“ съобщи, че турският гарнизон избягал, когато генералът получил ключовете на града.

Но Уилоу вече не слушаше. Жената, която носеше пощата, беше донесла тази сутрин писмо от Силви и съдържанието му я интересуваше много повече, отколкото войната в Средния изток.

„Минаха повече от шестнадесет седмици, откакто Алексис замина — пишеше Силви. — Опитвах се да успокоявам бедната Луси, че няма нищо, за което да се тревожи, но истината е, скъпа ми Уилоу, че самата аз съм много разтревожена. Алексис беше толкова сигурен, че ще се върне най-много след шест седмици.

Луси става от ден на ден все по-тиха. Работи толкова упорито — често съвсем без нужда — и Едуар дьо Вал, нейният лекар, е обезпокоен така, както и аз. Тя не слуша никого и настоява, че е напълно добре.

Можеш ли да помолиш Тоби да направи още веднъж справка във Външно министерство? Знам, че когато аз поисках такава последния месец, той удари на камък, но може би те имат вече новини за Алексис. Все някой трябва да знае къде е той…“

Луси си мислеше същото, когато седеше неспокойно до Силви, гледайки как чичо й и Едуар играеха шах до камината. Тя вече не споделяше с никого тревогите си за продължителното отсъствие на Алексис. Струваше й се, че има само две възможности — или го беше сполетяла някаква ужасна участ, или той умишлено стоеше далеч от нея, като използваше войната за извинение, докато намери по-добра причина окончателно да скъсат.

Няколко седмици бяха минали, откакто тази възможност за пръв път й хрумна. Един късен ноемврийски ден, съвсем отчаяна да открие нещо за местонахождението на Алексис, тя реши да види дали той случайно не е сложил някои лични документи в чекмеджето на високия скрин. Само ако можеше да му пише, помисли си тя — това щеше да облекчи тревогата и копнежа в сърцето й. Когато чичо й и леля й не бяха в стаята, тя отиде до скрина и отвори най-долното чекмедже.

Тогава за първи път Луси видя себе си на картината на Морис Дюбоа, която той бе нарекъл La Perle. Когато избяга от ателието му в деня на завършването на картината, тя не знаеше нищо за импликациите на портрета. Прилоша й от ужас, докато гледаше втренчено образа си, вече с очите на възрастен, разбирайки неговото значение. Значи това беше начинът, по който Морис я бе възприемал. Това беше начинът, по който Алексис трябва да я е видял, когато е поставил снимките в чекмеджето! Как са попаднали в него, тя нямаше никаква представа. Преди да се разболее, леля й й бе казала, че Морис е умрял и тя бързо бе забравила за него — щастлива, че е така. Дори не й беше минало през ума да помисли какво е станало с неговите картини. Точно тази тя отдавна беше забравила. Къде, почуди се тя, е оригиналът? Дали Алексис знаеше? Дали той е бил така ужасен, когато е видял картината, както е тя сега?

Дойде й на ум, че можеше да попита леля си и чичо си за реакцията на Алексис. Но споменът за онези последни няколко минути, споделени с него преди заминаването му за Русия, й попречиха да направи това. Тя си припомни, че тогава той изглеждаше някак гузен — сякаш току-що бе открил картината.

Колкото повече Луси се взираше в картината, толкова повече се плашеше. Изображението бе толкова реалистично, че никой не можеше да се съмнява в истинността му. Въпреки че беше сигурна, че никога не е изглеждала така, тя знаеше, че ако бе останала в Le Ciel Rouge, би могла много лесно да се превърне в момичето от картината на Морис. Дали същата ужасна мисъл бе поразила и Алексис? Той знаеше само голите факти за нейното минало. Никога не беше виждал Le Ciel Rouge или момичетата, които живееха и работеха там. Какво ли си е мислел, когато е гледал La Perle — колко покварена, колко вулгарна е тя! Дали и чичо Пелам мисли по същия начин сега? Ако по средата на партията шах Луси изнесеше тази картина и я поставеше пред Едуар, тя можеше да си представи как бързо неговият възхищаващ се, заинтересован поглед щеше да изчезне от очите му, а също и уважението, което хранеше към нея! Бе загубила самоуважението си и за първи път в живота си Луси мразеше своето минало.

Въпреки страховете си за промяната в сърцето на Алексис, тя продължаваше да изпълнява задълженията си, надявайки се, че той може внезапно да пристигне, както беше направил последния път и да я изненада за Коледа; надяваше се, че той не се е настроил против нея, че щеше да я вземе в прегръдките си и всичко щеше да бъде така, както в нощта преди да замине.

Все още нямаше вест за Алексис и когато започна 1918 година Луси бе обзета от съмнения дали някога ще го види отново. Започна да прекарва повече от кратките часове свободно време в компанията на Едуар — не защото го намираше привлекателен, а защото й помагаше да отвлича вниманието си от мъчителните мисли. Той, изглежда, имаше намерението да я забавлява, да кара очите й да блестят, а устните й да се усмихват.

Макар че Силви добре усещаше страданието на Луси, тя не й казваше нищо, разбирайки сдържаността й. Бе видяла напъпващата любов между нея и Алексис по време на посещението му през лятото и се страхуваше за Луси, ако нещо се случеше с него. Затова тя насърчаваше приятелството на Луси с Едуар дьо Вал, благодарна на младия лекар, че е тук и че предлага приятелство и развлечение, от които племенницата й се нуждаеше.

— Кой знае, може да дойде ден, когато Луси ще се нуждае не само от приятелството на Едуар — каза тя мрачно на Пелам. — Той няма да е лош съпруг за бедното момиче и явно я обожава.

Силви не обърна внимание на укорителната забележка на Пелам, че Луси не се смята за овдовяла, нито се нуждае особено от утешение.

Тя не подозираше колко пророчески бяха думите й, с тази разлика, че Луси получи вест не за смъртта на Алексис, а напълно неочаквани, трагични новини за смъртта на детето си.

В имението Рошфорд цялото семейство все още не можеше да възприеме ужасяващата злополука, която се случи в един късен януарски следобед. Обилен снеговалеж беше задържал децата вкъщи за няколко дни преди трагичното събитие и те бяха станали неспокойни. Внезапно времето се промени, температурите паднаха и всичко замръзна. Въпреки че беше болезнено студено небето беше брилянтно синьо и белият сняг, който покриваше околността, блестеше на зимната слънчева светлина.

Продължи да замръзва още няколко дни и децата бяха поканени да отидат да се пързалят с кънки на езерото в Гленфийлд Хол. Беше шестнадесетият рожден ден на младата Елионор Барат и нейната майка даваше малко парти за отпразнуване на случая. По-големите деца свалиха зимните си кънки от тавана и тъй като пътищата бяха твърде заледени за коли, от обора беше извадена голямата шейна. Впрегнат беше един от останалите сиви коне, което засили вълнението още повече.

Пейшънс беше прикована на легло от грип и Стела и Нани Мередит се качиха в шейната при шестте деца.

Елионор, която беше прекарала коледните празници с родителите си, развълнувано поздрави всички, които със зачервени бузи и смеещи се лица, пристигнаха в имението Хол.

— Тази сутрин татко отиде на езерото с градинаря — каза им тя, допирайки нежно ръката си до тази на Алис. — Той каза, че е абсолютно безопасно за пързаляне, при условие че се придържаме към източния край на езерото. Ледът на другия край не е толкова дебел заради дърветата. Елате всички. Не губете никакво време. Нека да отидем направо там. Мога да отворя подаръците си и по-късно.

Долу, на брега на езерото, Стела помогна на по-големите момичета и нейните близнаци да завържат кънките си, докато Нани Мередит държеше под бдителното си око Тео и Джейми, които вече се пързаляха щастливи по леда. За половин час свежият прозрачен въздух беше изпълнен от виковете и смеха им, когато внезапно седемгодишният Лоурънс падна лошо и поряза едното си коляно, като се стовари върху остро наточените кънки на Елионор. Кървенето не можеше да бъде спряно с носна кърпа и Стела разбра, че трябваше да заведе детето в къщата, за да му бъде превързан крака, както трябва. Нани Мередит остана да успокоява близначката на ревящия Лоурънс, Катерина, която не можеше да понесе гледката от нараняването на брат си. Докато Стела изчезваше с Лоурънс между високите, покрити със сняг рододендрони, очертаващи пътя до имението Хол, Нани Мередит успокояваше малкото момиченце и се опитваше да го насърчи да се върне отново на леда. Точно тогава, когато вниманието й бе отклонено, петгодишната Тео съгледа една шотландска яребица в далечния край на езерото и забравяйки за предупреждението, затича по леда, за да разгледа малката птичка по-отблизо.

Въпреки че детето беше леко, тежестта му бе прекалено голяма за тънката кора от лед под надвисналите клони. Една след друга пукнатините се разпространяваха навътре. Звукът от разпукващия се лед беше достатъчен, за да предупреди Тео за опасността, но когато тя понечи да се върне през езерото, се чу зловещ трясък от потъването на голямо парче лед под нея.

От далечния край на езерото Нани Мередит чу трясъка и се изправи, гледайки с ужас как тънката фигура на детето бавно изчезваше пред очите й. С ужасяващ вик тя се втурна към мястото. Но ледът й пречеше да върви напред, тя се подхлъзна и падна като тромав клоун в своята тъмнокафява униформа. Бонето й изхвръкна и сивата й коса, освободена от фибите, я заслепи.

Без да съзнават какво се беше случило на Тео, по-големите деца спряха да се пързалят, за да видят тромавото придвижване на Нани Мередит по леда. Недоумяващи, те я следяха с очи.

Елионор успя да изкрещи предупредително:

— Не трябва да ходиш там, Нани!

До нея малкият Джейми я дърпаше за ръката.

— Къде отиде Тео? — питаше той със своя малък, писукащ глас. — Аз и тя си играехме. Къде отиде тя? Ел’нор? Къде отива Нани?

Едва тогава момичетата разбраха защо Нани Мередит пищеше по този шокиращ начин, защо се беше втурнала по леда. Слисани, те видяха как тя се хвърли напред и се просна върху студената мокра повърхност. Елионор пое отговорността за другите деца, сграбчвайки ръката на Алис, като говореше:

— Вие, малките, ще стоите тук — каза остро тя на Зандра, Джейми и на плачещата Катерина. — И да не сте посмели да мръднете. Хайде, Алис. Трябва да помогнем на Нани.

Двете момичета мълчаливо се плъзнаха с кънките си по езерото. Сега те виждаха червената вълнена шапка на Тео, плуваща в тъмния кръг от вода, където ледът се беше разпукал. Нани Мередит отчаяно се опитваше да я достигне, като предната част на пелерината й беше цялата във водата, която заливаше леда отгоре.

— Легнете долу — не толкова близо до мен — и ме хванете за краката — изкрещя тя на Елионор и Алис. И двете момичета се подчиниха веднага, хванаха Нани Мередит и тя протегна ръце напред. За пореден път въздухът беше разцепен от силен трясък и горната част на тялото й се плъзна надолу във водата, тъй като ледът под нея не издържа. Елионор и Алис я дърпаха отчаяно за краката и малко по малко я изваждаха обратно на безопасно място. Бедната жена плачеше истерично, докато водата се стичаше от дрехите и косата й. Твърде шокирани, за да говорят, момичетата бяха обърнали главите си и гледаха втренчено към зейналата дупка, където беше Тео. Нямаше и следа от малката червена шапка.

— Отивам да доведа Майк — каза Елионор, чудейки се как гласът й беше останал спокоен, когато вътрешно се тресеше от ужас. Алис тихо плачеше. — Ти по-добре стой тук с Нани, Алис — промърмори тя. — Няма да се бавя.

Тогава от далечната страна на езерото тя забеляза Стела да се връща с превързания Лоурънс. В този момент тя загуби контрол над себе си и започна да пищи, като звукът от нейния глас заглушаваше непоносимата истина, за която Стела Роуз беше още в блажено неведение.

Ужасът от смъртта на Тео подейства на всички. Но за Уилоу и Тоби съществуваше и допълнителна беда — да решат как да съобщят на Луси за това ужасно нещастие.

— Само ако Алексис беше тук! — постоянно повтаряше Уилоу.

Но никой не знаеше къде беше Алексис и Тоби реши, че в негово отсъствие Силви и Пелам трябва да бъдат тези, които да съобщят новината на Луси.

— Да изпратим телеграма би било жестоко при дадените обстоятелства — каза той на Уилоу. — Като че ли тя може да се прибере навреме за погребението на детето, а дори и да имахме възможност да я върнем вкъщи с помощта на Червения кръст, не виждам никакъв смисъл да я подлагаме на такова изпитание.

Тялото на Тео бе извадено от езерото два дни след нещастието, когато ледът се бе разтопил достатъчно, за да може група работници от именията Рошфорд и Гленфийлд да нагазят във верига във водата и да открият малкото й телце, заплетено в тръстиките.

— На Луси трябва да се спестят тези ужасни подробности — съгласи се Уилоу просълзена. При тези обстоятелства беше най-добре да се пише до Силви и тя да съобщи на Луси по възможно най-подходящия начин.

„Бих искала да не те моля да поемеш такова трагично задължение, скъпа Силви, пишеше Уилоу. Не знам как ще намериш начин да й кажеш. Разбираш колко ми е трудно да пиша за това, но съм сигурна, че Луси ще иска да научи фактите. Опитай се да й обясниш, че никой не беше виновен за случилото се. Просто бе серия от нещастни обстоятелства. Лейди Барат чувства, че има човек, който носи нещастие в тяхната къща, но слава Богу, Хенри трябва да се върне скоро вкъщи, а Джилиън се завръща от Шотландия, за да бъде с родителите си, тъй като лейди Барат е много объркана.

Тоби все още се опитва да получи някакви новини за Алексис. Където и да е, ако знаеше за тази ужасна трагедия, той би се върнал вкъщи, за да утешава Луси. Ние бихме желали тя да е тук с нас, но може би е по-добре за нея да бъде далече от мястото на нещастието. Благодаря на Господа в молитвите си, че това не се случи в Рошфорд, в противен случай не мисля, че бих могла да понеса да живея тук.

Всички са дълбоко потресени и най-трогателното е, че всеки войник допринесе с нещо за красивия венец за Тео. Тя е погребана в «Св. Стефан» и Тоби поръча мраморен ангел, избран от Зандра, за гроба й. Зандра е нашата единствена утеха и тя ни казва с най-голяма сериозност, че Тео е напълно в безопасност сега с Господ, тъй като за щастие тя не е била «едно от бебетата на Лимбо». Луси знае какво означава това. Аз просто бих желала да имам вярата на Зандра.

О, Силви, кога ще свършат всички мъки…“

— Бих искала да натоваря теб с тази задача, Пелам — каза Силви, като му подаде писмото на Уилоу през масата по време на закуска. — Знам, че се държа като страхливка, знам. Просто искам хората понякога да можеха да се справят с трагедиите в живота.

Със сърце преливащо от мъка, тя повика Луси в спалнята си и с ръка около нежните ръмене на момичето направи всичко възможно да съобщи новината внимателно, като се опитваше да избегне по-ужасяващите подробности. Но Луси настояваше за всеки факт поотделно. Очите й бяха студени и, мислеше си Силви притеснено, осъждащи, като гледаше леля си непоколебимо право в лицето.

— Майка ти е напълно права, скъпа Луси — каза тя бързо. — Никой не е бил виновен. Ако Лоурънс не беше паднал…

— Никого не обвинявам, лельо Силви, обвинявам само себе си — прекъсна я Луси. — Трябваше да бъда там, за да се грижа за Тео. Все пак тя бе мое дете.

Силви изглеждаше шокирана.

— Но, cherie, това е глупост — извика тя. — Знаеш много добре, че твоята Нани беше силно привързана към малката Тео и ти си ми казвала много пъти колко разумна и благонадеждна е тя. Освен това жена с твоето положение не би трябвало да се грижи сама за собственото си дете. Как щеше да е възможно да направиш това, дори ако бе останала в Англия?

Лицето на Луси остана безизразно.

— Другите жени се грижат за децата си — каза тя хладно. — Само богатите са тези, които отменят своите задължения. Ако наистина я обичах, нейната безопасност щеше да означава за мен повече от всичко на света. Никога няма да си простя. Никога!

— Луси, наистина трябва да разбереш, че дори и ти да беше там на езерото, вместо Нани, точно същите нещастни обстоятелства щяха пак да надделеят. Не разбираш ли, това щеше да се случи въпреки всичко?

За един дълъг момент Луси потъна в своите мисли. Когато отново заговори, беше с тон, който Силви не можеше да разбере.

— Да, това го разбирам много добре и мисля, че си права. Както ти казваш, то трябваше да се случи. — Внимателно тя се освободи от прегръдката на Силви и се изправи. — Не трябва да се тревожиш за мен, лельо Силви. Няма да изпадна в истерия или да се хвърля през прозореца. — Тя тръгна към вратата. — Разбирам, че не ти е било много лесно да ми съобщиш за това. Благодаря ти за вниманието. Ако пишеш на майка ми, ще й съобщиш ли, че е била напълно права — не бих искала да отида на погребението на Тео. По този начин аз няма да мисля за нея като за умряла, нали?

Когато Луси напусна стаята с изправена глава и отмерени и грациозни движения, Силви гледаше след своята излизаща племенница с объркан поглед. Беше очаквала емоционален изблик от някакъв вид — сълзи, най-сигурно. За момент я порази неприятната мисъл, че може би Луси не е обичала детето си толкова много, колкото Уилоу предполагаше. Но Силви не беше работила тук, в болницата, през последните две години и половина, за да не научи, че скръбта може да въздейства на хората различно. Винаги беше по-лесно на тези, които се отдаваха на своето страдание. Другите скриваха своите чувства, смятайки че това е единственият начин, по който те могат да се справят със страданието. Луси, помисли си тя, трябваше да се справи със своята трагедия по свой собствен начин и тя нищо не можеше да направи, за да й помогне.

От тази сутрин нататък Луси отказваше да говори за детето си по същия упорит начин, по който отказваше да говори и за Алексис.

Страданието й беше вътрешно. Беше убедена, че смъртта на детето й бе наказание от Бога. Мислите й се бяха върнали към дните в женския манастир, когато майката игуменка ги заплашваше постоянно с най-тежкото наказание за техните скрити грехове. По-рано или по-късно Бог щеше да отмъсти на тези, които се надяваха да скрият своите прегрешения, казваше тя. И сега Луси приемаше, че беше постъпила много грешно. Не само нейният живот в Le Ciel Rouge беше ужасно грешен, но също тайното й отмъщение към Морис Дюбоа. Тео беше негово дете. Какво по-подходящо наказание можеше Бог да наложи тогава, освен да й я отнеме. Германецът Антон Шварц беше направил опит да вземе Тео надалеч — и не успя. Сега Бог успя.

Луси си казваше, че трябва някак да приеме факта, че не й е отредено да бъде щастлива — или поне не за дълго. Тя престана да се надява, че може би някога ще види Алексис отново.

Силви и Пелам се опитваха да вдъхнат увереност на Луси, защото добре усещаха засилващата й се депресия. С това безредие в Русия, обхваната от вътрешен бунт срещу стария ред, съществуваха сто причини, които биха могли да възпрепятстват Алексис да напусне страната или да съобщи къде се намира, казваха й те двамата, като се опитваха да й дадат някаква надежда за бъдещето.

Едуар дьо Вал споделяше убеждението на Луси, че Алексис бе мъртъв. Нейното тихо страдание възбуждаше неговите най-рицарски инстинкти и той престана да крие факта, че бе безнадеждно влюбен в нея.

— Искам да се оженя за Луси — открито заяви той на Силви и Пелам. — Разбирам, че може да мине известно време, преди тя да превъзмогне смъртта на съпруга си — ако той наистина е мъртъв. Дори тогава тя може да не потърси утешение при мен. Но искам вие двамата да знаете намеренията ми, за да не смятате, че обсебвам твърде много от нейното време.

— Скъпи приятелю — каза Пелам, — Силви и аз сме ти благодарни за вниманието към Луси. Естествено ние сме много загрижени за нея — първо изчезването на Алексис, а сега и детето… Колкото повече неща намерим да я разсейват — толкова по-добре.

— Само да знаехме дали най-лошото се е случило или не — каза Силви с въздишка. — Несигурността е толкова мъчителна, а за Луси трябва да е непоносима. Тя беше много влюбена в съпруга си, Едуар. И той в нея.

— Имам няколко влиятелни връзки в Париж — каза замислено Едуар. — Ако това ще помогне, бих могъл да получа информация за вас чрез един мой приятел, който заема сравнително висок пост в нашите разузнавателни служби. Ако смятате, че си струва да опитам, мога да отида до Париж и поне да направя няколко запитвания.

Те приеха предложението му с благодарност, а Пелам настоя той да закара Едуар до Париж. Виконтът все още не можеше да върви без бастун и помощта на Пелам щеше много да облекчи физическото усилие, което изискваше неговият план.

Луси не знаеше истинската причина за тяхното заминаване за Париж. Едуар каза нещо неясно за консултация със специалист по заболявания на костите и тя не се поинтересува повече. Той й беше безразличен като мъж, въпреки че се радваше на компанията му и го харесваше като приятел. Чувствата й бяха замразени някъде дълбоко в нея. Тя не вярваше, че някога пак ще почувства нещо силно към каквото и да било. Със сигурност знаеше, че никога няма да обича отново. Беше й отнело шест дълги години да открие любовта си към Алексис и за толкова седмици го бе загубила. Не искаше друга любов или друго дете. Единствено спомена за смъртта на Тео. Никога нямаше да може да си прости, че я бе оставила сама.

— Аз трябваше да бъда там и да се грижа за нея, — преповтаряше тя със студен, самообвиняващ се глас.

Едуар и Пелам бяха заминали за три дни. Когато се върнаха, донесоха възможно най-лошите новини. Благодарение на връзките на Едуар във френското разузнаване, той бе успял да говори директно с Фаншоу в Лондон. Въпреки че Фаншоу нямаше никакви доказателства, беше научил от източник в Русия, че Алексис Земски е бил застрелян от Червената армия, може би някъде през ноември миналата година. Фаншоу решително отказваше да даде тази информация на съпругата на Алексис, докато фактите не бъдат потвърдени. Това се беше оказало трудно. Алексис беше имал слуга телохранител със себе си, и след разстрела му човекът е бил арестуван. Доколкото Фаншоу знаеше, човекът е бил обвинен в съдействие и подстрекателство като роялист и сега работеше в трудова група на едно от балтийските пристанища. Фаншоу не беше в състояние да получи сигурно доказателство за смъртта на граф Земски, докато неговият придружител не бъде освободен.

— Предполагам, че трябва да кажем на Луси? — попита Силви, като знаеше, че това трябва да бъде направено. — Като имаме предвид смъртта на Тео, която й дойде твърде много, това би изглеждало направо жестоко! — добави тя нещастно. — Страхувам се, че ще рухне напълно. От месеци вече е с крайно опънати нерви!

Но Луси слушаше новините със същата липса на всякакви външни признаци на емоция, както беше посрещнала обяснението на Уилоу за смъртта на детето си. Само необичайната й бледност и силно стиснатите й юмруци даваха някаква представа за тихия й ужас.

Луси бе опитвала да се подготви за новината за смъртта на Алексис. Но сега, когато тя дойде, не можеше да я приеме. Тя трябваше да го види отново — дори и само веднъж, мислеше си отчаяно. Трябваше да разбере дали той беше спрял да я обича, след като беше видял La Perle. Ако трябваше да изживее останалия си живот без него, трябваше да знае, че нищо — нито дори и картината — не го бяха отблъснали от нея. Не можеше да забрави колко странно я беше гледал онази сутрин, когато го беше изненадала при чекмеджето на скрина! Бяха ли очите му осъждащи или бяха опрощаващи? Щеше ли някога да разбере това?

Силви написа дълго писмо на Уилоу за дъщеря й.

„Много е трудно да се разбере как наистина се чувства Луси, пишеше тя. Отказва да обсъжда всичко от личен характер с мен и ние говорим само за незначителни неща. Едуар — нейният лекар, за когото ти писах и говорих — е убеден, че е въпрос само на време, преди тя да престане да се контролира. Всички ние я наблюдаваме отблизо, без тя да забелязва това.

Пелам и аз прочетохме в нашия вестник (с три седмици закъснение!), че сте на купони и можете да получавате само захар, месо и краве масло в ограничени количества. Ние не сме никак зле със запасите на Червения кръст. Но това, което ни тревожи най-много, е да четем за въздушните нападения на тези ужасяващи бомбардировачи «Гота» — сигурно много по-страшни от старите цепелини. Вярно ли е, че над четиридесет души са били убити в Лондон от бомба, докато са били в укритие? Слава Богу, че вие и семейството не живеете там в тия времена!

Имате ли новини от Марк, за да ги предам на Луси? А как е Оливър?“

Уилоу въздишаше, докато четеше писмото на Силви. Марк беше добре — бързо се подобряваше в Рохамптън и се надяваше скоро да му поставят новия изкуствен крак. Но Оливър я тревожеше сериозно, въпреки че бе в безопасност и напълно здрав вкъщи, където прекарваше отпуската си. Опитваше се да се самоуспокоява, че бе съвсем естествено да изглежда уморен и напрегнат, като се има предвид постоянната опасност за живота му, когато летеше със самолета си. И все пак, въпреки че току-що бе отпразнувал деветнадесетия си рожден ден изглеждаше почти с десет години по-стар.

Тоби бе този, който й напомни, че може да има съвсем друга причина за затвореността и депресията на Оливър.

— Мисля, че момчето е влюбено! — каза той, като лежеше в мрака на тяхната спалня и Уилоу бе склонила нежно глава на рамото му. — И въпреки че ти съвсем няма да бъдеш щастлива да го чуеш, скъпа моя, страхувам се, че младата Джейн е в основата на всичко това.

— Джейн! — извика Уилоу и уплашена седна в леглото. Запали нощната лампа и се взря в симпатичното лице на Тоби с безпокойство.

Той кимна утвърдително с глава.

— Наблюдавах ги двамата тази вечер в салона за гости и изведнъж разбрах защо тяхното поведение е толкова странно. Те прилежно се избягваха един друг по начина, по който ти и аз някога се опитвахме да скрием любовта си.

— Не мислиш ли, че може да са се скарали? — попита Уилоу.

— Не, не мисля, че е това! — отговори Тоби откровено. — Мисля, че са влюбени, Уилоу!

Уилоу се намръщи.

— Но това е глупаво. Те са като брат и сестра.

— Но не са! И двамата го знаем — каза Тоби тихо.

Лицето на Уилоу пребледня и тя вдигна ръка, за да закрие устата си.

— Но, Тоби, и двамата не знаят, че Роуел е баща на Джейн. Така че, дори да са влюбени един в друг, защо трябва да крият чувствата си?

— Забравяш, че Филип знаеше истината — припомни й той внимателно. — Мисля, че може да е казал на Оливър, когато си беше вкъщи за последен път, преди да бъде убит. Подозирам, че Филип може да се е досещал какво чувстват двамата младоци един към друг — той беше много близък с Джейн — и е искал да предупреди Оливьр, преди нещата да стигнат много далеч.

Уилоу мълчеше, нейното изражение бе дълбоко нещастно, когато тя претърсваше своето съзнание за причини, които да опровергаят нежеланото подозрение. Но всеки случай, който си припомняше, служеше само за да потвърди подозренията на Тоби — внезапната сдържаност на Джейн, последната отпуска на Оливър, когато беше взел Алис, а не Джейн със себе си в Лондон; това, че Оливър не пишеше на Джейн.

Тоби я притегли в ръцете си, галейки светлата й коса, която сега беше леко посребрена.

— Миналото никога не може да бъде напълно погребано, нали? — каза той красноречиво. — Мислиш ли, че е дошло времето да кажеш цялата истина на Оливър?

Очите на Уилоу се разшириха от внезапно прозрение и загриженост. Ако Тоби беше прав и Оливьр знаеше, че Роуел беше бащата на Джейн, то Оливър можеше да повярва, че е половин брат на момичето. Не е чудно да е бил ужасен от истината, че е влюбен в Джейн. Невъзможно е той да знае истинските факти около собствения си произход, освен ако тя не кажеше цялата истина на сина си, както я съветваше Тоби.

— Но аз не мога да направя това, Тоби — каза тя бавно и с мъка.

Как можеше да каже на Оливър, че бе изневерила на баща му и че той не е син на Роуел. Как можеше да се надява, че той някога отново ще гледа на нея с любов и уважение. Той беше толкова млад, за да разбере нейната отчаяна самота през онези години, когато Роуел прекарваше толкова много време извън къщи с любовницата си; колко се бе измъчвала от тайната си любов към Тоби; колко изкушена бе от преходния момент на удоволствие с Пелам, за който съжаляваше така дълбоко.

— Не мога да му кажа, Тоби — повтори тя.

— Това трябва да бъде твое решение, скъпа — каза Тоби спокойно. — Оливър е твой син и трябва ти, неговата майка, да му кажеш истината, ако наистина мислиш за неговото щастие.

Лицето на Уилоу беше тебеширено бяло. Ръцете й, трепереха.

— Тоби, не мога! Не можеш да очакваш от мен да разкрия нещо толкова срамно! Това може да е ужасен удар за него!

Мина известно време, преди Тоби да заговори отново. Когато направи това, нямаше колебание в гласа му и той каза много внимателно:

— Аз мисля, че това, което ти трябва да направиш, Уилоу, е да попиташ себе си кое е най-важно за теб — щастието на сина ти или твоето собствено щастие. Това може да ти прозвучи жестоко, но в края на краищата, ако Оливър загуби уважението си към теб — в което аз страшно много се съмнявам — ще има ли значение, ако той спечели истинското щастие?

— Мислиш, че трябва да му кажа! — каза Уилоу нещастно.

— Ако не ти, Уилоу, тогава аз, може би? Може би ще е по-добре, ако аз му кажа. Но мисля, че един от нас трябва да го направи. Не с чувство, а като съобщаване на даден факт, последвано от някакво спокойно обяснение.

Тоби беше прав, помисли си Уилоу. Щеше да бъде егоистично да крие истината. Но тя, а не Тоби, трябва да бъде тази, която ще каже на Оливър по подходящ начин. Струваше й се, че няма да го намери, за да каже на сина си, че баща му не му беше истински баща всъщност, че той е дете на своя чичо…

— Не гледай така ужасено — каза Тоби, прегръщайки я отзад. — Оливър не е вече дете. И той винаги е обичал и се е възхищавал от Пелам. Всъщност много повече прилича на него и по характер, отколкото някога е приличал на Роуел. Според мен Оливьр беше малко привързан към моя най-голям брат и го уважаваше. Той много ще се зарадва на новината, дори само по тази причина. И ако наистина обича Джейн, ще знае, че може евентуално да се ожени за нея, ако това е, което той иска. Ти разбираш, те са само братовчеди. Няма да им пречи близка кръвна връзка.

Уилоу все още бе далеч от успокоението.

— Не мислиш ли, че позорът от незаконното раждане ще го ужаси, Тоби?

Тоби въздъхна.

— Съмнявам се в това, скъпа. Живеем в двайсети век и сме по средата на ужасяваща война. Социалните тънкости са от малко значение за всеки от нас вече — ние всички сме така заети, борейки са за оцеляване — и аз съм сигурен, че такова ще бъде и отношението на Оливър, ако той наистина е от нашето модерно общество. Освен това не става въпрос дали някой знае или някой друг освен самия Оливър ще узнае. Ние няма да пускаме съобщение в „Таймс“! Филип, Марк и Джейн всички имат презиме „Грей“ на техните свидетелства за раждане — аз знам това, защото Филип ми каза. А Оливър е Рошфорд, роден в законен брак. Както знаеш, любов моя, ако истината беше казана, когато Роуел умря, аз щях да съм този, който щеше да наследи титлата и имението. Но аз никога не съм искал това и така всичко е много по-добре, Уилоу, и Оливър ще го разбере. Той е интелигентно, разумно момче.

Оставаха още два дни от отпуската на Оливър. Преди да заспят Тоби и Уилоу решиха, че тя ще му каже истината на следващия следобед, когато щеше да бъде свободна от задълженията си в отделенията на болницата.

Но съдбата реши друго. По време на официалния обяд Датън донесе телеграма за Оливър, нареждаща му да се върне незабавно в ескадрилата си.

— Това означава, че нещо се мъти — каза Оливър грейнал от нарастваща възбуда. — Предупредиха ме, че може да ме повикат обратно. Трябва да си приготвя багажа. С повече късмет ще хвана влака в два и петнадесет за Лондон!

Тоби отправи предупреждаващ поглед към Уилоу, която го гледаше през масата разтревожено.

— Признанията не трябва да се правят набързо, скъпа — каза той, след като Уилоу се беше сбогувала просълзена с Оливър на гарата. — Те могат да почакат до следващата му отпуска. По-добре нищо да не го тревожи, щом се връща отново на война, особено ако е прав и нещо голямо се готви през Ламанша.

Американските части сега се прехвърляха във Франция със скорост от петдесет хиляди човека на месец. В деня след заминаването на Оливър, Уилоу и Тоби получиха писмо от Ед Бейнс, който коментираше факта, че много от новопристигналите части не са завършили своето обучение.

Те са смела група от момчета и вашите томита имат високо мнение за тях за това, че са дошли да помагат — пишеше той. — Малко се съмнявам, че тяхната поява вдъхна смелост на всички и на мен също! Вие вече може би сте чули новата песен: „Янките идват, това скоро ще свърши, свърши там!“

Но ако видът на американските униформи насърчаваше съюзниците, той имаше далеч по-малко желан ефект върху неприятеля, който бързо противодейства, като предприе главна офанзива, съсредоточена в провинция Пикарди. Разпадането на руската армия беше увеличило увереността на Германия, че сега тя може да победи във войната. Тази увереност получи горчив удар, когато независимо от усилията техните войски не можаха да достигнат Амиенс. Те отново не успяха в началото на април да завземат важния железопътен център Хазенброук по̀ на север и още веднъж, когато пак се опитаха да завземат Амиенс.

Съпротивата на съюзниците беше само краткотрайна утеха за французите, които силно негодуваха срещу обстрела на Париж от едно голямо дългобойно оръдие от седемдесет мили. Към края на май германците силно натискаха към столицата и в замъка д’Орбе тътенът от стрелбата на оръдията бе станал по-силен и бе почти непрекъснат.

Едуар дьо Вал най-накрая постигна разбирателство с болничния Medicin de Chef. Фактът, че той вече не беше годен за действителна служба не отнемаше неговите лекарски способности, както често беше казвал, и сега бе пълноправен член на Доброволния санитарен отряд, работейки под ръководството на старшия френски лекар. През по-голяма част от времето Едуар работеше на стол с колела, с който можеше да прави своите обиколки много бързо и по-малко уморително за себе си. Когато тътенът на боевете приближи, за всички беше ясно, че неговото присъствие в болницата можеше да се окаже от голяма важност, ако те изведнъж се превърнеха в пункт за приемане на ранени, нуждаещи се от спешна помощ. Тези пациенти, които бяха в състояние да се движат, бяха натоварени на влака за Париж, за да се освободят места за очаквания поток от ранени.

Силви опита всичко, което бе по силите й, за да убеди Луси да замине с ранените за сравнително по-безопасния Париж. Но Луси дори не искаше да чуе молбите на леля си.

— Знаеш много добре, че ще се нуждаеш от всеки чифт ръце — каза тя с тиха упоритост.

— Но ти можеш да бъдеш убита, Луси. Дори по-лошо, умолявам те…

— Не! — намеси се Луси яростно. — Ако ти се страхуваш, лельо Силви, върви. Аз оставам тук!

— Разреши й, Силви! — каза Пелам уморено. — Тя е Рошфорд и когато те кажат нещо — правят го и не вярват в бягството.

Но Силви не беше сигурна дали решението на Луси бе продиктувано от смелост или от подсъзнателно желание да сложи край на живота си и по този начин да се отърве от вътрешното си страдание. Ако Луси не се страхуваше да умре, то можеше да бъде само защото тя не искаше да живее.

— Уилоу никога няма да ми прости, ако на Луси й се случи нещо лошо! — тъжно каза тя на Пелам.

Но Уилоу все още не знаеше за мащабите на германското придвижване и още бе много развълнувана от изрезката от вестник „Таймс“ от двадесет и четвърти април, която Тоби бе забил на дъската в хола. Под заглавие „Смел морски подвиг“ тя даваше информация за нападението на Британските военноморски сили при белгийския крайбрежен град Зиибруг. Под прикритието на тъмнината „Тетис“, „Интрепид“ и „Ифигениа“, пълни с бетон, бяха умишлено потопени, за да блокират устието на канала, като по този начин спряха излизането на германските подводници, които причиняваха такова объркване сред търговското корабоплаване. Повече от две хиляди кораба бяха потопени през миналата година, а смелото нападение бе извършено успешно.

Тоби криеше от Уилоу новините за ситуацията на западния фронт колкото можеше по-дълго. Но съвсем скоро в Рошфорд започна да се говори, че германците били само на тридесет и пет мили на северозапад от Реймс, а мъжете в болничните отделения с мъка говореха помежду си, че германците се бяха върнали почти там, където бяха започнали през 1914 година. До края на месец май врагът бе на три-четири мили от Реймс и замъкът д’Орбе приемаше ранените войници направо от бойните полета.

За Луси времето сякаш се бе върнало назад и тя отново преживяваше своя първи ден в болницата. Но този път германците не отстъпваха, а напредваха и стрелбата на оръдията се чуваше застрашително близо. И този път, мислеше си тя, без да се отдръпва настрана можеше да гледа по-ужасните случаи на тежко ранените, които внасяха на носилки; тя можеше да се справя компетентно с тях, поне докато един от докторите ги поемеше.

Нейният живот сега протичаше в голямата зала за гости, наречена „приемна“. Времето престана да е от значение. Всеки момент тя можеше да вдигне глава и отново да види Едуар спокойно да се грижи за всеки спешен случай, сякаш бе обикновен ден в болницата. Но едва ли имаше свободен инч място на пода за друга носилка. Когато санитарите изнасяха умрелите, местата им веднага се заемаха от други ранени мъже. Луси не помнеше броя на тези, които умираха, преди тя да можеше да направи нещо, за да им помогне. Смъртта стана твърде обикновено нещо, за да има значение. Не означаваше нищо повече от място за друг пациент.

От време на време някоя доброволка от медицинския отряд се появяваше зад нея, за да я смени, докато тя уморено отиваше до набързо организираната столова, уредена от Силви в главната зала. На два пъти почти заспиваше, преди някой да й каже да отиде и да си полегне за час-два. Когато се връщаше, нищо не изглеждаше да се е променило. Едуар още беше там на стола си, наведен напред над нечие осакатено тяло. Още внасяха ранени или те сами влизаха, клатушкайки се. Сестрите и доброволките от медицинския отряд пак перяха, бинтоваха, инжектираха морфин, откарваха в колички мъже към вече претъпканите отделения. Изглеждаше, че единствената разлика бяха станалите по-големи купчини от окървавени бинтове и временни превръзки.

Цели три дълги изтощителни дни Луси живееше като правеше това, което бе необходимо в някакъв умствен вакуум, приемайки набързо малко храна, грабвайки малко сън, преди да се завърнеше пак отново в ада. В такъв се бе превърнала „приемната“, мислеше си тя, като слушаше с безпристрастен протест виковете, крясъците, странно звучащите стенания на мъжете, чиито болки ги бяха превърнали почти в животни. Тя вече не забелязваше мириса на кръв, болести и антисептични вещества.

Някой й каза, че германците бяха преминали Марне и железопътната линия, и че никакви влакове не се движеха от Епърни; някой друг — че пътят за замъка Тиери, който се намираше между тях и Париж, бе превзет от врага и че всеки, който се опитва да достигне Епърни с провизии от града, трябва да пътува на юг през Шалон сюр Марне. Но на Луси не й бе останала никаква енергия, за да се тревожи с подобни неща, въпреки че една малка част от изтощения й мозък регистрираше факта, че скоро можеха да бъдат обградени.

Не беше твърде сигурна кога най-напред разбра, че чувството за спешност бе напуснало залата; че сега имаше няколко празни места на пода и че шумът и объркването бяха почти отмрели. Едуар дойде при нея.

— Това е достатъчно, Луси — каза той тихо. — Сега можеш да отидеш да си легнеш. Вече нямаме спешни случаи. Това е заповед, Луси. Заминавай!

Тя кимна с глава твърде уморена дори да говори. Някак си успя да се качи по стълбите и без да се съблича падна в леглото. За първи път откакто бе научила за смъртта на Алексис, тя спа непробудно, без да сънува. Когато се събуди отново, дванадесет часа по-късно, беше светло. Спомените за миналите дни и нощи нахлуха в съзнанието й, тя веднага скочи от леглото и като си сложи чиста униформа бързо слезе долу. Силви беше в кухнята и говореше с Мари. Някъде съвсем наблизо стреляха оръдия и порцелановите съдове в кухненския бюфет на Мари тракаха при всяко избухване на снаряд.

— Френските и италианските войски контраатакуват — каза тихо Силви. — Едуар нареди да не те будим. Твърде вероятно е отново да имаме работа много скоро. Той искаше ти да си починеш, преди отново да се върнеш на дежурство! Чичо ти междувременно замина с кола до твоя стар манастир, Луси. Надява се да уреди някои от ранените да бъдат лекувани там от монахините.

Луси кимна с глава, като приседна на един от помощните кухненски столове и прие чаша с димящо cafe-au-lait от Мари. Изглежда, че я болеше цялото тяло, особено гърба и раменете. Но въпреки болката, тя бързо се запъти към отделенията.

През по-голямата част от този и от следващия ден Луси бе инструктирана да помага на Едуар. Под неговите спокойни напътствия тя често трябваше да изпълнява задачи, които обикновено извършваха обучените сестри.

— Просто прави това, което ти казвам — каза той. — Искам на този мъж да му бъде поставено обезболяващо. Сега донеси машината ето тук…

Тя стана като автомат и следваше неговите инструкции съвсем точно, като постепенно ставаше все по-добра в работата си. Самият Едуар изглеждаше неуморим и тя отказваше да се отдава на собственото си изтощение. Извън болницата битките продължаваха да вилнеят, като германските линии бавно, но сигурно биваха отблъсквани назад. Те оценяваха ситуацията по бавно намаляващия брой ранени, пристигащи направо от бойните полета. Към края на деня постъпващите носилки бяха с мъже, набързо закърпени в полевите превързочни пунктове. Постененно персоналът на болницата се върна към по-малко натоварен график, докато накрая дори тътенът от стрелбата на оръдията замря.

— Сякаш приливът се отдръпва — каза Едуар, когато се представи за вечеря в частното крило на Силви и Пелам, след като бе спал целия ден. — Вълните вече не блъскат нашия бряг, но при тяхното оттегляне при нас остават плуващи останки от корабокрушение и стоките, които са изхвърлени на брега, някога са били цели мъже! Мисля, че смъртта притежава по-голямо великодушие!

Луси погледна бледото, красиво лице на мъжа с внезапен интерес.

— Не бях мислила за войната по този начин — каза тя. — Навярно самата смърт е благородна, но също като теб аз виждам малко благородство в осакатяването на едно човешко същество по каквато и да била причина.

— В същото време страданието може да покаже най-благородните от инстинктите — отвърна Едуар с усмивка. — Ти беше чудесна, Луси. Преди не ми се отдаде случай да ти кажа колко много се възхищавам на смелостта и решителността, които ти прояви. Ти си отговорна, че аз спасих толкова много живота!

Моментът на удоволствие от неговия комплимент продължи кратко. Само да беше жив Алексис, за да чуе думите на Едуар, помисли си тя с внезапно болезнено чувство за загуба. Всичко, което бе понесла, откакто бе дошла в Епърни бе, за да му докаже своята стойност като личност. Но ако чичо й Пелам бе прав, когато казваше, че войната наистина скоро щеше да свърши, каква цел й оставаше за в бъдеще? Повече нямаше да имат нужда от нея тук. В Рошфорд никога не се бяха нуждаели от нея и сега, когато я нямаше Тео, тя нямаше нищо, което да осмисля живота й. Бъдещето й в този момент изглеждаше черно като празна пустота.

Но Едуар дьо Вал сега беше дори по-решителен относно бъдещето на Луси, отколкото преди тя да бе работила така всеотдайно до него. Измина цяла седмица, докато той успя да я склони да отидат с колата до Компиен под претекст, че искаше да разбере дали германците бяха нападнали дома му. Но замъкът Боланкорт не беше докоснат и сякаш принадлежеше на някакъв приказен свят. Те седяха в тихите градини, където всичко изглеждаше като заспало на следобедната слънчева светлина.

— Много е красиво тук — каза Луси, като гледаше разноцветните водни лилии в искрящата вода в рова около замъка. Градски лястовици кръжаха около гнездата си в цепнатините на каменните стени. Сякаш войната никога не беше докосвала това кътче на света. Нямаше никакви птичи песни в замъка д’Орбе, никакви дървета с гъстозелени листа — само счупени пънове, останали след бомбардировките. Като наблюдаваше променящия се израз на лицето на Луси, Едуар каза:

— Би ли могла да бъдеш щастлива, ако живееш тук, Луси? Искам да кажа след войната? Не трябва да се връщаш в Англия, нали?

Луси поклати глава и очите й изведнъж се изпълниха със сълзи.

— Не, не трябва да се връщам, Едуар.

Той се наведе напред и взе ръката й, а тъмните му очи се взираха в лицето й.

— Тогава остани тук, Луси, с мен. Знаеш, че те обичам. Влюбих се в теб в първия ден, когато те видях, когато беше толкова болна. Спомняш ли си? Оттогава аз все повече ти се възхищавам и те уважавам. Бих могъл да те направя щастлива, Луси. Може би изглежда, че е невъзможно да бъдеш щастлива вече. Но след време…

— Едуар, моля те, не продължавай — прекъсна го тя. — Аз много те харесвам, но никога не бих могла да те обичам. Никога няма да обичам някой друг освен Алексис. Знам, че няма да го видя отново…, но това не може да промени чувствата ми.

Едуар бе предварително подготвен за подобен отговор. Той не се опита да спори с нея, но каза внимателно:

— Приемам това, Луси. Не те моля да ме обичаш, а само да ми позволиш аз да те обичам. Искам да се оженя за теб — да те направя своя съпруга. Ако не искаш да живеем тук, бихме могли да отидем в Париж или на юг, ако желаеш. Единствената ми цел ще бъде да те направя щастлива. Поне кажи, че ще помислиш за това, Луси!

— Не знам дали искам да се омъжа отново някога! — каза искрено тя. Едуар може и да вярваше, че той ще бъде щастлив дори ако тя не го обичаше, но самата Луси знаеше, че женитбата означава да споделиш себе си и без любов тя бе празна и безсмислена.

Мислите й се върнаха към последните безценни седмици, които бе прекарала с Алексис и по-точно към тяхната нощ на споделена любов. Тя се опитваше да си представи Едуар на мястото на Алексис, ръцете на Едуар върху нейното голо тяло; устата на Едуар да я целува, главата на Едуар до нейната. Но тя можеше да види само лицето на Алексис, неговите зелени очи, усмихващи се над нея.

За миг чувството й за загуба стана непоносимо и отново очите й се напълниха със сълзи. Навярно, мислеше си тя, никога досега не си беше позволявала да приеме, че загубата й е невъзвратима; че тя никога няма да види отново Алексис. От друга страна, ако той се върнеше, щеше ли да види любов в очите му и да я долови в гласа му или, спомняйки си La Perle, той щеше да я погледне тъжно, дори с отвращение?

Луси отново почувства Едуар до себе си, неговото тъмно, привлекателно лице, разтревожено и несигурно. Почувства вълна от съчувствие към него, тъй като той също бе обхванат от мъчително съмнение. Тя твърде много го харесваше, за да бъде безразлична към нещастието му.

— Толкова съжалявам, Едуар! — каза тя дрезгаво. — Не мога да ти дам никакъв смислен отговор. Би било нечестно да се преструвам, че чувствата ми са достатъчни, за да мисля да се омъжа за теб. Голяма чест е за мене… знаеш това. Но аз съм безнадеждно объркана. Твърде много неща ми се случиха набързо и ще бъде грешка, ако трябва да вземам други решения в този момент.

— Но поне не казваш, че няма никаква надежда за мен — каза Едуар. — Това е достатъчно засега, моя красива Луси. Смятам, че трябва да оставим бъдещето настрана и да се завърнем в настоящето. Войната все още не е свършила и след няколко часа ние двамата отново трябва да се върнем в отделенията!

Но предложението на Едуар събуди у Луси ново безпокойство. За първи път тя си бе позволила да мисли задълбочено за смъртта на Алексис и стана по-несигурна за неговите чувства през онази последна утрин. Съмненията й я измъчваха. Колкото и да бе обезпокояващо, мислеше си тя, трябваше да знае истината.

Като изчакваше изгоден случай, тя намери възможност да бъде насаме с чичо си в дневната. Наистина искрено харесваше този висок, внимателен човек и знаеше, че той и Алексис се харесваха един друг.

— Имаш няколко снимки в долното чекмедже на високия скрин — каза тя без увъртане. — Алексис ги разглеждаше в онази сутрин, когато си замина. За първи път ли ги виждаше тогава, чичо Пелам?

Като наблюдаваше лицето на чичо си, на Луси й се стори, че той се смути, но й отговори, без да се колебае:

— За първи път ги показах на Алексис миналата Коледа. Бе скоро след смъртта на Дюбоа и Алексис ме помоли да купя оригиналите вместо него. Те са в къщата в Париж. Всъщност, Луси, той остави да ги пазя след един наш разговор. Каза аз да реша какво да ги правя, ако с него се случи нещо. Предполагам, че сега ще трябва да се вземе решение.

Първата вълна на облекчение, която премина през Луси, бе изместена от нова тревога.

— Значи Алексис не каза какво възнамерява да прави с тях, ако се върне?

Силви бе предупредила Пелам да не говори за Алексис на Луси, освен ако момичето само не повдигнеше въпроса. Но сега, когато тя не само бе заговорила за Алексис, но и за снимките, Пелам се почувства освободен от задължението да мълчи.

— Алексис бе много несигурен, скъпа. Ние говорихме по този въпрос в деня, преди той да замине, при последното си посещение. Мисля, че се страхуваше, че те биха могли да ти навредят, ако някога бъдеш разпозната на тях — и по тази причина той смяташе, че е най-добре да ги унищожи. Но не можеше да се реши да направи това. Каза ми, че е почувствал, че художникът е имал възможност да направи портрет от ранния ти живот по такъв начин, който му бе помогнал да те разбере по-добре. Спомням си неговите думи. Всъщност те ме поразиха навремето като много красноречиви за това какво той чувствуваше към теб, Луси. Той каза: „Сега мога да обичам всичко от Луси, а не само тази част от нея, която познавам.“ Наистина забележително момче. Бих искал да съм го познавал по-добре.

Той видя сълзи в очите й и като се уплаши, че бе казал повече отколкото е разумно, погали ръката й доброжелателно.

— Трябва да се опиташ да не скърбиш твърде много за него. В едно нещо съм убеден — той желаеше твоето щастие над всичко. Трябва да мислиш за бъдещето сега. Ти си само на двадесет и четири години — почти дете. Целият ти живот е пред теб.

Луси се бореше с напиращите сълзи.

— Имам чувството, че целият ми живот е отминал — каза тя с тъга. — Аз далеч не съм сигурна, че искам още да го живея, чичо Пелам.

— Ще го живееш, скъпа, ще го живееш! — каза Пелам. — Помисли за майка си, Луси. Когато е била на твоята възраст трябва да се е чувствала като теб. Но сега тя е омъжена за скъпия стар Тоби и те двамата са толкова щастливи, колкото и ние с леля ти Силви. Ти също ще бъдеш щастлива. Осмелявам се да кажа, че накрая ти ще се омъжиш за младия Едуар и ще имаш цяла сурия деца, за които да се безпокоиш. Ще си спомняш всичко това сега и ще се чудиш защо си си позволила да страдаш толкова много. Разбираш, че животът трябва да продължи.

Но сега, когато бе уверена, че Алексис никога не бе преставал да я обича, тя нямаше никакво желание да върви напред към бъдещето. Искаше да остане със спомена за онези няколко безценни седмици с него, когато те бяха толкова щастливи заедно. Тя си намираше работа в отделенията като средство за бягство от реалността. Започна да си позволява да вижда слаба светлинка на надежда. Никой още не бе потвърдил смъртта на Алексис. Тя дори бе получила писмо от Фаншоу, в което той й съобщаваше, че при размириците в Русия е напълно възможно информацията, която е получил, да е погрешна. Но той не мислеше така и при дадените обстоятелства трябваше да предположи, че Алексис е мъртъв.

Думата „предположи“ започна да става все по-важна и по-важна.

— Не виждаш ли, Едуар, че все пак има надежда, колкото и малка да е тя — повтаряше тя, винаги когато той се опитваше отново и отново да я заинтересува с едно бъдеще, което те можеха да споделят. Той с болка съзнаваше, че тя преглеждаше много внимателно всяко съобщение във вестниците за Русия. Всъщност Луси бе тази, която първа прочете съобщенията за екзекуцията на цялото руско царско семейство, заедно с децата им. Армията на белогвардейците, състояща се от контрареволюционери, с щурм бе превзела Екатеринобург с надеждата да освободи царя и неговото семейство, които те смятаха, че са затворени там. Но усилията им се оказаха напразни. Не бе открита нито следа от царските затворници и светът трябваше да направи мрачното заключение, че те бяха тайно преместени и убити. В Англия кралят и кралицата се явиха на церемонията в чест на техните роднини и официално бе прието, че Червената армия е победила и старата Русия вече не съществува.

Изминала бе само седмица от церемонията за царя и неговото семейство, когато Луси получи второ писмо от Фаншоу. Един от неговите тайни агенти се бе завърнал от Русия с част от закодирано писмо от Алексис до самия Фаншоу.

„Разбира се, аз не мога да изложа всички подробности от това съобщение, пишеше Фаншоу, но все пак към писмото си включвам малка част от него. Дълбоко съжалявам да ви уведомя, че според информацията, която получих, трябва да потвърдя факта, че вашият съпруг е бил застрелян от Червената армия през ноември миналата година. Свързах се с Министерството на вътрешните работи и адвокатите на бившия ви съпруг също ще бъдат известени за случилото се. Това ще им даде възможност да се разпоредят с имението му…“

Освен съчувствията си Фаншоу не даваше много информация, с изключение на тази, че споменатият в писмото на Алексис до него Роджърс е бил негов прислужник и телохранител. Без да може да спре треперенето на ръцете си, Луси отдели листа хартия, който бе прикрепен към писмото на Фаншоу.

„С Роджърс ни държат тук вече три дни. Обкръжени сме от всякъде и ако не успеем да се измъкнем тази нощ под прикритието на тъмнината, мисля, че утре червените ще щурмуват и ще нахълтат тук. Роджърс предложи да се опита да изнесе това съобщение през покрива, но въпреки че е силен мъж, не може да понася височините. Освен това има снайперист на последния етаж на сградата отсреща. Това изчакване не е лесно, но аз все още мисля, че те може да си тръгнат и да ни оставят, ако нещо непредвидено се случи и отвлече вниманието им. Нямаме храна, но имаме малко вода, така че бихме могли да издържим още известно време, ако не нападнат. Добре е, че не знаят, че сме само двама тук. Жал ми е за Роджърс, защото знам, че те не търсят неговата смърт. Отново търсят «a bas les aristos».

Ако изобщо някога получиш това необикновено дълго послание, скъпи ми Фаншоу (тъй като нямам какво друго да правя с времето си, освен да се занимавам с усложняването на нашия код), боя се, че ще си помислиш най-лошото, защото аз никога не бих ти досаждал с описанието на последните си часове, ако имаше изгледи да се измъкна. Истинското предназначение на това писмо е да те помоля да се погрижиш, доколкото е възможно, за жена ми. Моля те, кажи й, че тя никога не е напускала мислите ми и ако умра, ще го сторя без горчивина, тъй като тя ме направи много щастлив човек. (Ако това ти звучи сантиментално, то е от липсата на храна — много сме гладни.)“

„Ако Роджърс се завърне, а аз не, моля, погрижете се той да бъде добре награден за…“

За момент очите на Луси бяха прекалено заслепени от сълзи, за да може да види другите, все още неотворени писма, които пристигнаха с това на Фаншоу. Когато успя да се овладее и да ги прочете, те въобще не й направиха впечатление. Едно от тях беше от майка й, която споменаваше, че най-накрая семейната фирма в Америка е привършила със законните операции за включването й в завещанието на нейния дядо и сега Луси притежаваше част от капитала на „ТРТК“. След като корпорацията се беше възстановила напълно от депресията през 1907 година, нейните средства бяха такива, че тя спокойно можеше да се счита за една страшно богата млада жена.

Другото писмо беше от адвокатската фирма на Алексис в Лондон. Прекалено рано беше, за да могат да й дадат каквито и да е подробности, пишеха те, но имението на Алексис бе много скъпо. Луси беше неговият единствен наследник. Ако тя се нуждаеше от нещо, каквото и да е то, просто трябваше да им пише.

Бавно тя отиде до нощното си шкафче и седна. Дълго време се взира в отражението си.

„Ти…, каза тя на бледото момиче с неясните очи, което отвръщаше на погледа й, …ти си Люсиен Земски, вдовицата на починалия граф Земски. Ти, която започна живота си като сирачето Софи Милър и стана La Perle, а след това и София Рошфорд, току-що получи това, което мислеше за най-скъпото си желание. Ти получи независимост. Ти притежаваш по-голямо богатство, отколкото някога си сънувала. Защо тогава плачеш, глупаво момиче! Забрави ли, че ти въобще не вярваше в любовта; че женитбата ти с Алексис беше само начин да се измъкнеш от кашата, в която толкова глупаво се бе забъркала? Ти си богата, богата, богата и светът е в краката ти!“

Но очите на момичето в огледалото казваха истината. Без Алексис, без любов, тя никога не е била толкова бедна.

Глава двадесет и осма
Юли — октомври 1918 година

Когато Оливър по време на отпуск се завърна вкъщи през един горещ юлски ден, той видя предната тераса изпълнена с оздравяващи войници, наслаждаващи се на свежия въздух и на слънчевата светлина. Някои лежаха в шезлонги, други седяха, но всички наблюдаваха групата деца, които се бяха събрали на поляната долу. Зандра, както можеше да се очаква, мислеше си усмихнато Оливър, ръководеше действията им. Облечена в твърде дълга нощница, със сребърна хартиена корона на главата си, тя пресъздаваше за своята запленена, но оценяваща я публика последния благодарствен молебен в катедралата „Св. Павел“, в чест на сребърната сватба на крал Джордж и кралица Мери. Шестгодишният син на Стела Лоурънс бе кралят — за кралицата, представена от Зандра; дребничкият Джейми и близначката на Лоурънс, Катерина, бяха кралят и кралицата на Белгия. Както изглеждаше, Алис бе архиепископът с картонена митра на главата си.

Умореният израз на лицето на Оливър моментално изчезна при вида на тази забележително мирна сцена. Само преди по-малко от дванадесет часа той бе отпътувал с колата си от едно летище на запад от Монтдидие, след почти две седмици на постоянни разузнавателни полети над отстъпващите вражески колони. Едно изключително тежко приземяване, наблюдавано от неговите командири, бе довело до принудителното му изпращане в отпуск по болест.

Оливър не искаше да излиза в отпуск — не само защото най-после джеритата бягаха, но и защото нямаше никакво желание да се връща вкъщи, в Рошфорд. Колкото и силно да копнееше да види семейството си, толкова и се страхуваше от неизбежните срещи с Джейн. Съветите на Алис към Оливър „да си намери едно хубаво момиче“ нямаха никаква полза. Като повечето от необвързаните млади офицери от своята ескадрила Оливър бе открил кратките удоволствия, предлагани от френските момичета по време на краткотрайните неколкодневни отпуски. Но подобни срещи — в повечето случаи, когато той бе пил твърде много вино — някак си бяха послужили, за да усилят неговия копнеж по Джейн. Действията във въздуха и опасностите бяха единствените истински противодействащи средства. Но му бяха отказали разрешение да лети отново, преди да прекара една добра и по-дълга почивка.

Той бе казал на таксито да го остави в началото на пътя, който водеше към къщата. Но това бе, както сега разбираше, само една безплодна тактика за забавяне, която не можеше да направи нищо повече, освен да отложи момента, от който се страхуваше, когато трябваше да се изправи лице в лице с Джейн и да се преструва, че тя му е безразлична.

Зандра бе първата, която го позна. Повдигайки дългата си пола с една ръка и, притискайки короната към главата си с другата, тя напусна своя театрален състав и се втурна да го посрещне. Оливър я вдигна и я пое в прегръдките си. Тя беше неговата любимка сред децата. Смъртта на бедната малка Тео го бе потресла дълбоко, но в сърцето си той се радваше, че това не се бе случило със Зандра. Би било доста по-тежък удар за него.

Бърборейки, като сврака, Зандра го повлече през редиците от пациенти в къщата, а малкото й лице бе зачервено от вълнение.

— Имаш нова звездичка на пагона си. Повишиха ли те, Оли? Знаеш ли, че Хенри си е у дома и че Марк ще си дойде за уикенда?

Без да чака отговор на въпросите, които се изливаха от нея, тя побягна, за да намери майка си, леля Уилоу или някой друг възрастен, който би искал да приветства с добре дошъл вкъщи нейния любим Оливър.

Оливър влезе в библиотеката, свали колана си и откопча копчетата на куртката си. След това се отпусна изморено в един от удобните кожени столове. Не осъзнаваше колко бе изморен. Беше живял в голямо напрежение и чак сега, когато се отпусна, усети, че е достигнал границата на своите възможности. Стаята беше хладна и със запълнените си с книги стени някак си тъмна. От горния етаж той чуваше гласа на Зандра, но вече някак си отдалеч. „Може би е отишла горе при сестрите“, помисли си той. Очите му се затвориха и той неусетно заспа.

Когато се събуди, в стаята беше съвсем тъмно. Някой бе покрил краката му с одеало. Не се чуваха изстрелите на оръдията. Боевете трябва да са спрели за малко… Той се повдигна, изведнъж осъзнавайки къде се намира. Една сянка се раздвижи в стола срещу него и след малко меката светлина от една настолна лампа изпълни стаята. Той видя майка си да се усмихва над него.

— Ти спа, скъпи, почти шест часа! Зандра съвсем полудя от нетърпение.

И двамата се усмихнаха, когато Оливър се протегна и се прозина, след което с въздишка каза:

— Не мисли, че някога ми се е случвало подобно нещо. Трябва да съм бил много изморен. Радвам се да те видя, мамо. Както винаги си много хубава!

Това не бе празен комплимент, помисли си той. Униформата на сестра подчертаваше женствеността й и й приличаше. Тя бе махнала кепето си и сивата й коса беше като нежна рамка за нейното все още младолико лице. За момент му заприлича на Луси. Но очите й не излъчваха радост, когато тя дойде и застана зад стола му.

— Не, не се обръщай — каза тя остро. — Имам нещо да ти кажа, Оливър, и няма да ми е лесно. Нито пък на тебе да го чуеш, страхувам се. Но аз трябва да ти го кажа и щях да го направя по време на последния ти отпуск, ако не се бе наложило да заминеш толкова бързо и неочаквано.

Сериозността в тона на майка му прогони и последните признаци на сънливост в съзнанието му. Вълнението й се предаде и на него и той се опита да й помогне да му каже това, което смяташе за свое задължение.

— Да не е убит някой, когото обичам? — попита той.

Това бе единственото, което му мина през ума.

— О, не, Оливър — никой, който ние познаваме, не е умирал след бедния Алексис, слава Богу! Не, трябва да направя едно признание. То много дълбоко те засяга. Истината е, че много лошо сгреших преди години — бих казала преди много години.

Без да иска, Оливър се усмихна.

— Скъпа ми майко, каквато и да е грешката ти, тя не може да е толкова лоша, че ти да се страхуваш да ми я кажеш — ако изобщо трябва да ми я кажеш — каза той нежно.

— Но ти не знаеш… не разбираш… мислиш, че щом съм твоя майка, не можеш да ме обвиняваш — проплака Уилоу. — Оливър, аз не съм жената, за която ме мислиш. Всички деца издигат родителите си на пиедестал и в известен смисъл имат право на това, но в много случаи това е незаслужено…

Със зрялост, която Уилоу не беше забелязвала в него преди, Оливър стана и заобиколи стола си, за да се изправи пред нея. Той стоеше, гледайки я в очакване.

— Родителите са също човешки същества — каза той. — Би било нереалистично да очакваме от тях да са винаги идеални. Що се отнася до мен, никога не поставям баща си на пиедестал. Не съм сигурен дали не го харесвах, или се страхувах от него, но никога не съм му се възхищавал. Извинявай, ако това те разстройва, мамо, но това е истината. Ако тебе те поставям на пиедестал, това е защото ти го заслужаваш.

— Оливър, не заслужавам! — изплака Уилоу. — Точно това искам да ти кажа. Ти вече си достатъчно голям, за да знаеш… да разбереш… че баща ти и аз не бяхме… не бяхме съвсем щастливи в брака. Истината е, че той… той не ме обичаше и…

Оливър я прекъсна и й каза с нежен глас:

— Знам, че той си имаше любовница, майко, ако това е, което искаш да ми кажеш. Всъщност от известно време знам, че Джейн, Марк и бедният Фил са деца на баща ми, но не виждам защо ти или те да са виновни за това!

Значи Тоби беше прав, помисли си Уилоу. Оливър наистина вярваше, че е полубрат на Джейн. Сега вече не оставаше никакво съмнение — тя трябва да направи пълно признание.

— Оливър — каза тя, хапейки устната си, — това е само половината от истината. Става въпрос за твоите родители… Аз бях самотна, нещастна. Много погрешно бе от моя страна, но…

Тя погледна към красивото му младо лице и си помисли, че дори още като малко момче той приличаше повече на чичо си Пелам, отколкото на студения мъж, за когото се бе омъжила. Тази прилика бе станала дори по-голяма по време на неговото възмъжаване и линиите по лицето му, когато се усмихваше, бяха започнали да се очертават около устата и очите му. Младата брадичка бе станала по-квадратна, а линията на челюстта по-силна. Синът й не носеше никакви следи от слабостите на Роуел, от неговото студено безразличие и егоизъм. Той имаше целия чар на Пелам и като допълнение — ясния, логически и интелигентен начин на мислене, който Тоби му бе внушил.

Сега, когато моментът да си признае истината бе дошъл, тя се зарадва, че Оливър не беше син на Роуел. Въпреки че може би бе срамно и неморално, тя бе щастлива, че неговият истински баща беше чаровен, любезен, внимателен и безкрайно привлекателен. Дори можеше да намери в сърцето си оправдание за своето прегрешение през онзи слънчев следобед преди много години, когато Пелам я бе завел на пикник, като я бе подмамил за малко да напусне студената пустота на дългите самотни дни в имението Рошфорд. Колко лесно беше да се поддаде на неговия флирт, който бе започнал толкова безобидно и бе завършил съвсем естествено с техните прегръдки! Слънцето, шампанското, веселието бяха главозамайващи, а разкаянието бе дошло по-късно, когато и двамата разбраха, че тяхното хубаво приятелство, което споделяха преди това, не можеше никога повече да се върне. Пелам ужасно й бе липсвал, когато скоро след това замина, докато тя се опитваше отново без успех да оправи брака си.

— Оливър, аз изневерих на баща ти — или на мъжа, който ти мислеше, че е твой баща.

Думите бързо се изплъзнаха от устата й. Оливър я сграбчи за раменете, без да осъзнава силата на своето действие и каза настоятелно:

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че аз не съм син на Роуел Рошфорд? Че има шанс да не съм в роднински връзки с Джейн? — тонът на гласа му пречупи всякакъв уклончив отговор и Уилоу кимна утвърдително с глава.

— Ти си син на Пелам Рошфорд! — най-после бе казано. — Той не знае, въпреки че чичо ти Тоби е наясно. Нямах намерение да ти казвам за това, Оливър. Тоби сметна, че ти трябва да знаеш, че ти и Джейн не сте брат и сестра. Вие сте братовчеди — първи братовчеди! Искаш ли да ти кажа още, Оливър? Имаш право да знаеш всички факти.

Лицето на Оливър се преобрази в радостна усмивка.

— Майко, не ме интересува как и защо е станало. Нищо няма значение освен аз и Джейн. Аз я обичам, не разбираш ли? Обичам я от векове и мислех… и през цялото време, о, мамо! — той я сграбчи и я вдигна в прегръдките си. — Ти може да се мислиш за най-пропадналата жена, която някога е живяла, но за мен ти си най-добрата, чудесна майка, която бих могъл да имам. Може ли да отида и да кажа на Джейн, че я обичам? Не се сърдиш, нали? За Джейн и мен, нали?

Уилоу изтри сълзите си и се опита да се усмихне.

— Не, не се сърдя, скъпи. Аз обичам Джейн — тя е като моя дъщеря, ти знаеш това. Олекна ми, че ти не си разстроен твърде много.

Оливър спря за момент при вратата, очите му внезапно блеснаха палаво. „Същинско копие на баща си“, помисли си Уилоу.

— Един ден може би ще искам да ми кажеш повече, мамо. Но честно казано, въобще не ме интересува, дори това да означава, че съм извънбрачен. Такава е и Джейн, нали? И искам да я попитам дали ще се омъжи за мен, когато войната свърши. Ако тя каже „да“, аз ще съм най-щастливият мъж на света!

Това, което Оливър каза, беше истина, помисли си Уилоу, когато забързано излезе от стаята. Синът й вече беше мъж. И Тоби още веднъж беше излязъл прав в своето убеждение, че сянката от нейното минало не може да погуби обичта на Оливър към нея. Тя трябваше да намери Тоби и да му каже, че всичко е минало добре. Той толкова щеше да се радва за нея.

Джейн беше дежурна, когато Оливър внезапно се появи в болничното отделение и я сграбчи безцеремонно за рамото.

— Кажи на сестрата, че взимаш половин час почивка — каза той. — Заповед на командващия офицер!

— Какъв командващ офицер? — попита Джейн, когато няколко минути по-късно Оливър я заведе на горния етаж в старата класна стая. Тя беше не само изплашена, но и напълно объркана от неговото необичайно поведение. Той рядко идваше в отделенията, когато знаеше, че е дежурна.

Класната стая бе празна. Децата бяха сложени да спят и, както Оливър се надяваше — бяха сами. По силата на навика, двамата отидоха до пейката при прозореца и седнаха един до друг. Оливър се смееше, когато отговори на въпроса на Джейн:

— Аз съм командващият офицер! — каза й той. — Или поне това е, което се надявам, да стана. — Той взе ръката й и здраво я стисна. Усмивката напусна лицето му, когато видя, че червенината по бузите й се увеличи.

— Ти може би не мислиш така, заради начина, по който се държах през последните си няколко отпуски — продължи той спокойно, — но истината е, че аз съм много влюбен в теб. Току-що говорих с мама и тя знае и одобрява това, за което искам да те попитам. Джейн, когато тази ужасна война свърши, ще се омъжиш ли за мен?

Това беше момент, за който Джейн никога не си бе позволила да мисли след онази сърцераздирателна отпуска, когато Оливър, изглежда, внезапно бе загубил интерес към нея. Само гордостта й я бе поддържала. За нея беше много важно да не позволи на Оливър да разбере колко дълбоко страдаше. Нейното объркване, когато той внезапно промени чувствата си към нея, така я беше изтормозило, че тя се питаше отново и отново дали не си бе въобразявала за тяхната близост, за тяхната нарастваща любов. Защо Оливър беше започнал внезапно да я отбягва? Защо му липсваше смелост да й обясни, че това е заради нея, при известните обстоятелства. Но това вече нямаше значение. Той я обичаше и искаше да се ожени за нея!

Оливър я гледаше загрижено.

— Джейн, скъпа Джейн, ти ме обичаш, нали? — искаше да знае той.

Тя обви ръцете си около него, изумена от щастие. С дълга въздишка на задоволство Оливър я прегърна и нежно я целуна. Това беше първата любовна целувка, която си разменяха. Тя продължи само няколко секунди, но остави и двамата без дъх, без думи за своето щастие. Оливър тъкмо се канеше да я целуне отново, когато вратата на класната стая се отвори и пред тях с поруменяло лице се изправи Зандра, облечена в дългата си бяла нощница. Тя приличаше на ангел на отмъщението, застанала на вратата и пристъпваща нетърпеливо от единия си бос крак на другия.

— Леля Уилоу каза, че не трябва да ви безпокоя, но Пейшънс твърди, че отдавна е минало времето за лягане, а аз още не съм те видяла, Оли. Това просто не е честно!

Оливър освободи ръката на Джейн и протегна ръцете си. Зандра скочи напред и се гушна в него.

— Джейн и аз искаме да ти кажем една тайна, Зандра — каза той. Все още никой не знае, дори и мама! Ние сме сгодени и ще се оженим!

Изразът на Зандра съвсем ясно показа нейното разочарование.

— Оли, ти не можеш. Аз не искам ти да си сгоден. Искам аз да се омъжа за теб… — прекъсна тя, хапейки устната си, когато внезапна мисъл я завладя. — Всъщност мисля, че аз няма да имам време да се омъжа сега. Виждаш ли, аз реших да бъда велика актриса като Сара Бернард или Елън Тери; или може би аз ще бъда филмова актриса като Мери Пикфорд.

Оливър дръпна нежно един от капризните кичури на светлата й коса.

— Може ли да те попитам, какво знаеш ти за нея?

Зандра се притисна по-силно в Оливър.

— Тя е „световната възлюбена“! — обяви тя. — Много от войниците имат нейни снимки и казват, че аз съм по-добра от нея, когато играя за тях. Любимата на Хъмфрис е „Урок с ветрилото“ и това ги кара всички да се смеят. Аз ще ти изиграя малко от нея, искаш ли, Оли?

Тя скочи от коляното му и разкъсвайки парче хартия, което да използва като ветрило, зае свенлива поза. Тънкият й, чист глас изпълни стаята.

Тогава ти го развяваш и мърдаш с него така!

И скриваш малкия си нос зад него ниско.

И когато той се опита да говори,

само го сложи върху своята буза

и го погледни с пленителна жар!

Очевидно Зандра се канеше да продължи с втория стих, когато Пейшънс влезе в стаята, размахвайки укоряващо пръст. Но по изключение детето не бе упрекнато и му беше позволено да остане будно до късно, когато семейството се събра в библиотеката, за да отпразнува събитието с шампанско. Дори слугите бяха извикани да вдигнат тост за новите годеници. До сутринта съобщението бе разпространено навсякъде и където Джейн и Оливър се появяха, им бяха поднасяни поздравления.

— Това превърна всички ни в сила на доброто! — обяви Марджори със своя комендантски властен глас. — Точно от такава новина се нуждаехме, за да ни се оправи настроението.

— Започвам да си мисля, че го направихме като морална помощ за пациентите на лейди Шарпълс! — засмя се Оливър, когато на другия ден заедно с Джейн заминаха за Лондон, за да изберат годежен пръстен.

На Уилоу сякаш й бе даден нов шанс в живота. Щастието на Оливър и Джейн беше излъчване, което огряваше всички тях.

— Трябва да пиша на Луси и да й съобщя добрите новини — каза Уилоу щастливо. — Надявам се, че тя се чувства малко по-добре сега!

— Много се съмнявам, че Луси има някакво свободно време, за да мисли за себе си — каза й Марджори Шарпълс не съвсем благо. — Близо до Епърни имаше много битки. Мисля, че в тяхната болница са били доста заети.

Но към края на септември фронтът беше доста далече и Едуар успя отново да отдели Луси от болничните отделения за един ден и да я отведе в дома си в Компиен. Тя беше наясно, че трябва да очаква друго предложение. Ето защо не беше ни най-малко учудена, когато Едуар я изведе на терасата на замъка Боланкорт и повдигна въпроса за женитбата.

— Измина една година, откакто съпругът ти почина Луси, — каза той с най-нежния си глас. — Не можеш да скърбиш вечно… и въпреки че много хора намират голямо утешение в спомените си, както и ти, не можеш да живееш в миналото!

Луси въздъхна.

Тя бе отказала твърдо да говори с Едуар за смъртта на Тео, въпреки че на няколко пъти той се бе опитвал да изрази съчувствието си. Той не можеше да знае колко често тя мислеше за малкото си момиченце, за непоносимите обстоятелства, довели до нейната смърт, както и за времето, когато тя седеше на коленете на Алексис и се смееше щастливо в салона на „Кадоган Гардънс“. В съзнанието й непрекъснато нахлуваха спомените за Алексис и Тео — Алексис се навежда над нейната люлка с цвят на иглика, за да я целуне за лека нощ; Алексис я носи към леглото върху раменете си, а нейното малко личице, порозовяло от вълнение; Алексис я люлее нежно в прегръдките си, когато й никнеха първите зъби. Любовта му към тяхната дъщеря беше огромна от деня на нейното раждане и Луси никога не можеше да забрави как Алексис често повтаряше: „Как мога да не я обичам, когато в нея виждам теб, но в умален вид!“

Какво можеха Едуар или чичо Пелам да знаят за тези спомени и за смесицата от щастие и сърдечна болка, които те навяваха. И все пак бе неизбежен фактът, че животът продължава, независимо дали човек желае това, или не. По някакъв начин всеки един ден трябваше да се изживява без двете най-скъпи за нея същества. Можеше ли Едуар и чичо й да са прави, че нейното бъдеще е в ръцете на Едуар? Поне тук, във Франция, имаше спомени, които да я измъчват. Но наистина ли тя искаше да живее с Едуар в този великолепен замък? Искаше ли да сподели живота си с него? Можеше ли да сподели живота си с някой друг освен с Алексис?

Тя се взря в сериозния профил на Едуар и напрегнатостта й спадна. Той се бе проявил като толкова добър приятел — разбиращ, търпелив и усещащ нейните настроения. Не бе честно да го сравнява с Алексис. Като мъж Едуар имаше много положителни качества, които да предложи на бъдещата си съпруга — хубав външен вид, голям чар, красив дом, една от най-старите френски аристократични титли. Тя щеше да стане виконтеса дьо Вал. Защо тогава нейното сърце не трепваше дори и най-малко при тази перспектива?

— Аз те обичам толкова много, Луси — каза Едуар до нея. — Знаеш, че си най-важният човек в моя живот.

Луси прехапа устната си. Можеше ли Едуар, можеше ли някой друг мъж да я обича, както я бе обичал Алексис и да забрави нейното минало, приемайки най-лошото от нея? Той бе приел Тео и дори бе обичал детето на Морис повече от самата нея. Колко натъжен би бил той да научи за нейната трагична смърт! Поне му бе спестена тази мъка. Щеше ли Едуар да приеме с такава готовност детето на друг мъж? Щеше ли да се ожени за нея, ако знаеше, че някога се е продавала за пари в Le Ciel Rouge? Тя силно се съмняваше в това.

— Едуар! — каза тя изведнъж импулсивно. — Искам да те попитам нещо. Свързано е с любовта и се интересувам да чуя твоето мнение. Отнася се за дълбочината на любовта — имам предвид като чувство. Смяташ ли, че тя трябва да бъде всеопрощаваща или може да има някои неща, които един мъж не би могъл да пренебрегне?

— Това е много общ въпрос, Луси — отговори Едуар с усмивка. — Можеш ли да бъдеш по-точна? — попита той с любопитство.

Тя кимна утвърдително с глава.

— Става дума за едно момиче, което някога познавах. Името й бе Луис. В един-единствен момент на слабост тя си позволи да забременее от човек, когото не обичаше. След това мъжът, когото обичаше, поиска да се ожени за нея и тя призна за състоянието, в което се намираше. Ако беше влюбен в нея, Едуар, щеше ли все пак да се ожениш за нея?

Едуар не показа с нищо, че е учуден от въпроса на Луси. За момент се замисли сериозно, преди да отговори:

— Предполагам, че е възможно, въпреки че е малко вероятно. От една страна, зависи от това колко съм влюбен в нея. Не знам как бих се чувствал за детето. Разбира се, бих искал да бъда абсолютно сигурен за себе си, че моята бъдеща съпруга няма отново да прегреши след сватбата ни. Предполагам, че бих загубил част от уважението, което съм имал към нея преди. От друга страна, бих могъл да сметна, че тя е била жертва на обстоятелствата, едно съвсем човешко същество, подложено, както повечето от нас, на моментна слабост. Това достатъчно добър отговор ли е, Луси? И моля те, кажи ми дали твоята приятелка се омъжи накрая?

— Да, и то много щастливо — отговори тя. — Постъпката на този съпруг винаги ми е изглеждала като символ на истинска любов, Едуар. Съгласен ли си?

Той кимна утвърдително с глава.

— Бедата, Луси, е в това, че мъжете са склонни да идеализират жените, които обожават, и очакват от тях да са безупречни! За щастие, тъй като съм лекар, аз съм доста по-голям реалист. Въпреки това, не бих се оженил за момиче, за което знам, че не заслужава моето уважение. С твоя произход ти не би могла да знаеш нищо за такива хора, но има определен тип жени, за които човек никога не би се решил да се ожени, независимо че са много приятни и привлекателни в компания.

Той бързо погледна лицето й, мислейки колко чиста и наивна изглеждаше тя.

— Сигурно ще бъдеш шокирана, ако ти кажа, че има някои жени, които скитат и ни най-малко не се интересуват за репутацията си — продължи той. — Може би е несправедливо, но мъжете се наслаждават на тяхната компания и на това, което получават, но не предлагат на такива момичета женитба. Аз самият не бих го направил. Бих се страхувал да не попадна на някой мой приятел, който е познавал жена ми интимно, преди тя да се омъжи за мен; освен това никога не бих могъл да й имам доверие след сватбата. След като се е отнесла толкова неуважително към тялото си, че да го предлага където пожелае, то как бих могъл да се надявам да ми остане вярна!

Луси не каза нищо. Умишлено бе подканила Едуар да каже откровено какво мисли и сега нямаше право да се чувства огорчена от неговото мнение. Освен това отношението му беше напълно оправдано, горчиво си мислеше тя. Повечето мъже и жени биха се съгласили с него. Единствено Алексис я беше обичал достатъчно много, за да я приеме без никакви уговорки.

Едуар я наблюдаваше внимателно. Той взе ръцете й и каза с нова настойчивост:

— Скъпа ми Луси, трябва ли да говорим хипотетично? На тръни съм да чуя твоя отговор. Ще се омъжиш ли за мен? Кълна се, че ще направя всичко, което зависи от мен, за да си щастлива!

Неочаквани сълзи изпълниха очите й. Тъгата сякаш излизаше дълбоко от душата й. Тя я обгърна с непоносимо чувство за самота, сърцето й изпитваше болка по човека, когото обичаше — по човека, който я бе обичал истински.

— Прости ми, Едуар, но трябва да откажа! — каза тя дрезгаво. — Ако можех да повярвам във втория брак, тогава бих избрала да се омъжа за теб. Аз много, много те харесвам. Наистина бих искала да мога да кажа „да“. Но аз не искам да се омъжвам отново.

Дълго Едуар не каза нищо. Той изглеждаше горчиво разочарован. Нещо от решителността в гласа на Луси му подсказваше, че няма никаква причина да се надява за в бъдеще. Въпреки това той попита:

— Ако някога промениш решението си, Луси, ще ми кажеш ли?

— Разбира се! Но не мисля, че ще променя мнението си, Едуар. Толкова съжалявам.

За кратко време бе успяла да избяга от нещастното си минало, мислеше си тя. Алексис й бе дал нейния шанс да се отдалечи от него. Но сега него го нямаше и нейното минало бе отново с нея, очакващо удобен случай да я настигне.

Сега, когато нещата с Едуар се бяха изяснили напълно, Луси се чувстваше неудобно да работи до него в болницата. Той се бе посветил на работата си и изглеждаше, че няма никаква вероятност да я напусне. Тя с неудобство чувстваше очите му да я следят, когато си мислеше, че тя не знае, че я наблюдава; чувстваше неудобството помежду им, когато той се качваше горе, в стаите на частното крило на леля й и чичо й, за да пийне или да хапне, или просто да изиграе партия шах. Непринуденото приятелство бе отминало и Луси бе по-самотна от всякога.

В началото на октомври Силви отново започна да се опитва да убеждава Луси да се завърне в Рошфорд.

— Съзнаваш ли, chеrie, че си била тука две години! Чичо ти е убеден, че краят на войната не е далеч. Той казва, че вашият английски генерал Алънби, без съмнение, скоро ще принуди турците да се предадат. Германците отстъпват, а британците, французите и американците са започнали офанзива срещу Италия. Знаеш колко те обичам, cherie, но твоето присъствие тук, в болницата, не е необходимо повече, а и не трябва да забравяш колко много твоята скъпа майка копнее да те види вкъщи! Освен това ти си прекалено слаба, дете, и имаш нужда да възстановиш силите си.

Предложението, въпреки че беше в интерес на Луси, послужи само за да усили убеждението, че в живота й липсваше каквато и да била важна цел. Тя със сигурност знаеше, че без Алексис и без малката Тео нямаше да бъде щастлива в Рошфорд. Къщата щеше да бъде пълна със спомени.

„Аз съм като кораб без пристанище“, помисли си тя уморено.

Една нощ, не много след разговора с леля си, тя сънува, че отново беше в Le Ciel Rouge. Седеше с Ивет и Никол в празния салон, преди къщата да бъде отворена за вечерта. Никол разказваше смешни истории за един от нейните клиенти, а Ивет и Луси се смееха. Мадам Лу-Лу влезе в стаята и също започна да се смее. След малко повечето от момичетата пристигнаха и започнаха да пеят, както бяха направили наистина през нощта, преди Ивет да напусне, за да се омъжи. По средата на песента мадам Лу-Лу реши да даде на Луси урок по танци. И тогава се събуди.

Смехът от съня й внезапно се обърна в сълзи, като разбра, че щастието й бе мит. Нямаше никаква дебеличка и весела мадам Лу-Лу, която да й дава напътствия за живота, за танците, за мъжете и за светските неща. Нямаше близки приятелки като Ивет и Никол, с които в смях да прекарва деня. Вече нямаше смях.

В този момент Луси реши, че ще престане да се опитва да търси своя път в едно непоносимо бъдеще. Щеше да се върне обратно там, където някога бе нейният дом, там, където животът бе толкова лесен. Именно за това копнееше сега — за начин на живот без усложнения и отговорности. Навярно Мадам можеше да й каже, ако въобще съществуваше такъв живот, къде можеше да го намери. Мадам винаги знаеше всички отговори на житейските проблеми. Не беше ли тя, която й каза, когато Луси сподели своята мечта да бъде богата и известна: „Щастието, мое дете, трябва да се търси в това, което човек е бил, а не в това, което човек е могъл да бъде“.

В продължение на няколко години тя бе опитала един различен живот, вкуса на жестокия свят извън ограничените предели на Le Ciel Rouge. Тя бе присадена на много различна почва, където за кратко време бе виряла добре, а след това, когато условията бяха станали по-тежки, бе повяхнала. Мадам Лу-Лу толкова често бе предупреждавала всички, че цената на независимостта бе висока, че дори женитбата често не бе легло с рози, както си я представяха момичетата. Що се отнася до любовта, Мадам винаги бе готова да допусне, че тя носеше само сърдечни страдания. И беше права…

Луси знаеше, че не беше съвсем искрена като позволи на леля си и чичо си да повярват, че тя възнамерява да прекара само няколко дни в Париж на Rue d’Arois, преди да се завърне вкъщи, в Рошфорд. Нямаше никаква представа какво възнамерява да направи с живота си. Беше сигурна само в едно нещо — трябваше да се върне в Le Ciel Rouge и да говори с мадам Лу-Лу. Мадам никога не беше затруднена да откликне, когато някое от момичетата й се нуждаеше от съвет. Луси не можеше да си представи, че такъв откровен разговор, какъвто насърчаваше Мадам, можеше да проведе с майка си. Колкото и много да обичаше дъщеря си, майка й предпочиташе да забрави за миналото й, защото всяко споменаване за него дълбоко я разстройваше. Дори и леля й Силви, откровена и съвременна в разбиранията си за живота, никога не бе подтиквала Луси да говори за онези дни, преди отиването й да живее в Рошфорд.

— Мога и сама да се справя в Париж — настоя Луси, когато леля й Силви й предложи да я придружи. — Ще бъда много заета с пазаруването, тъй като не мога да се върна вкъщи с тези демодирани дрехи, нали? — Почувства се гузно, когато леля й кимна с глава съчувствено и прие лъжата без съмнение.

— Ще дойдеш да ни видиш, когато свърши войната, нали, cherie? — каза просълзена Силви, когато и последните неща от багажа на Луси бяха вече опаковани и тя бе готова да тръгне. — Ти ми стана като собствена дъщеря. И за чичо ти също. Той наистина бе искрен, когато каза, че тук винаги ще бъде твоят втори дом.

За момент Луси се поколеба дали трябваше да остане тук, заедно със своите мили леля и чичо. Но тогава Силви каза натъжена:

— Ние и двамата толкова съжаляваме, че не си склонна да се омъжиш за скъпия ни нещастен Едуар. Знам, че те обича, скъпа. Все още вярвам, че можеше да си щастлива с него. Той е съвсем разбит от скръб!

Луси се усмихна иронично.

— Той ще намери някоя друга да обича — каза спокойно тя. — Знам, че е наранен и разочарован, но не мисля, че сърцето му е толкова разбито, че да не може да оздравее. Ще се оправи!

Пелам каза, че Едуар е заминал за няколко дни в Компиен, за да не види заминаването на Луси. И той, като нея, вярваше, че повече страдаше гордостта на младия мъж, отколкото неговото сърце. Беше признателна, че нямаше да се сбогува с него. Тя наистина го харесваше и не й доставяше удоволствие да вижда разочарованието и нещастието в очите му.

Влакът за Париж бе пълен. Силви бе настояла Луси да пътува в униформата си като средство за самозащита. Никой, каза тя, нямаше да досажда на една млада сестра от Доброволния санитарен отряд. Спомни си за пътуването до Епърни преди две години. Усмихна се горчиво, като мислеше за лицемерието на своя живот. Ако Едуар знаеше истината, той щеше да я погледне с различни очи. Щеше да знае, че тя е била „една от тези жени, чиято компания мъжете харесваха, но за които не се женеха!“.

От нейното тридневно посещение, заедно с веселия майор Буке и неговите двама придружители, Париж бе променен малко, мислеше си тя, когато пристигна. Навярно единствената очевидна промяна беше броят на американските военнослужещи, които явно бяха в отпуск и имаха пари за харчене. Луси трябваше да се бори с един от тях за такси пред гарата, тъй като шофьорът явно предпочиташе да вземе чужденеца. Нямало бензин, а американците плащали големи бакшиши, измърмори й той, след като накрая я докара до Rue d’Arois.

Все пак реши да отиде да пазарува, въпреки че не бе възнамерявала да прави това. Не искаше да се появи с униформа в Le Ciel Rouge. Нито пък желаеше Мадам да я види с единствения й цивилен тоалет, който бе безнадеждно остарял.

Без особено голям ентусиазъм, но с безпристрастна решителност тя прекара следобеда по Rue St Honore. Чичо й й беше дал голяма сума пари, от която тя можеше да харчи, колкото си иска. Имаше достатъчно пари, за да си купи всичко, което й хареса.

Едва можа да се познае, когато на следващата сутрин каза на възхитения gardienne да й намери такси. От пазарната си експедиция вчерашния следобед се бе завърнала все още облечена в стария си тоалет и администраторката явно не можа да я познае, когато й поръча cafe complet по време на закуска.

— Ах, Madame la Comtesse! — възкликна тя. — Que vous etes chic — et si belle!

Луси критично се огледа във високото огледало. Сивият свободен кадифен редингот с три четвърти ръкави беше много елегантен. Тя хареса копринената мекота на високата самурена яка и широките маншети. Полата, която падаше до прасците й, бе по-къса от униформата й и разкриваше новите й бледосиви чорапи. Беше с тясна самуреночерна шапка без периферия, със сиви кожени ръкавици и сиви обувки с токчета от шведска кожа. Лицето й бе много бледо, а очите — разтревожени. С въздишка тя се обърна и слезе на долния етаж.

Таксиметровият шофьор не показа учудването си, когато тя го упъти към страничната малка уличка на Монмартър, и прие големия бакшиш с доволна усмивка.

— Да чакам ли, мадам? — попита той с надежда. Луси поклати отрицателно глава.

Предната врата на Le Ciel Rouge бе заключена. Едва няколко минути след като бе позвънила, вратата се отвори от една малка неспретната прислужница. Устата на момичето се бе отворила от учудване, докато глупаво гледаше елегантната дама пред себе си.

— Искам да видя мадам Лу-Лу! — каза Луси странно разчувствана от вида на момичето. То бе толкова младо — не по-голямо от нея, когато бе влязла за първи път през тази врата. — Погрижи се да я намериш — добави тя спокойно, с усмивка.

Малкото момиче, чиито тъмни коси се подаваха на кичури под бялото боне, припна обратно, без да каже нищо, като остави Луси да чака в хола до забравената кофа и парцал.

Познатият мирис на евтин парфюм и на дим от пури изпълниха ноздрите й. Очите й погледнаха нагоре към стената над частния офис на Мадам. Там все още висеше голямата картина с масло „Щурмуване на Бастилията“, поставена в позлатена рамка. На прозореца на офиса висеше познатият надпис „Пушенето за клиентите е разрешено в салона, но не и в спалните“. Луси се засмя, като си спомни за дългите турски цигари на Ивет и Никол.

В този момент двойната врата на офиса се отвори и се показа едрото тяло на Мадам.

— О, мадам? Какво мога да направя за вас? — попита тя, така „професионално“, за да покаже на домашната прислужница какво би трябвало да прави при изненадата й от гледката на тази елегантна жена посетител. Луси се усмихна.

— Не ме ли познахте, мадам Лу-Лу?

Мадам отстрани мъничките очила в златни рамки, кацнали на носа й и навеждайки се с мъка напред, се взря в лицето на своята посетителка. Бавна усмивка разшири още повече гънките от плът под очите й.

— Mais се n’est pas possible! Perle! Ma petite Perle!

Сълзи нахлуха в очите на Луси, когато тя бе обвита от подобните на стъбла ръце на Мадам. Бе смазана от жабото от дантела, покриващо горната половина от грамадната мека гръд.

Мадам я освободи, за да изпрати малката слугиня, която още гледаше глупаво, с любопитство и вълнение, да си гледа работата. Гласът й беше остър, но Луси знаеше, че детето наистина не се страхува от нея. Нямаше смисъл да се страхува от Мадам, ако правеше това, което й се казваше.

Мадам въведе Луси в нейната лична дневна зад офиса. Обикновено само най-привилегированите клиенти бяха допускани тук. Заклати се към бюфета и извади две чаши и бутилка портвайн.

— Трябваше да е шампанско, за да празнуваме, non? — каза тя. — Но helas, толкова рано сутринта все още няма да е изстудено!

Тя подаде на Луси пълна чаша с портвайн и след това внимателно приседна върху дивана от розов брокат. Потупа с ръка до себе си.

— Тук, до мен! — каза тя, като я придърпа надолу.

Пурпурните сатенени завеси със златните си драперии и пискюли все още бяха спуснати върху прозорците от предната нощ, но розова светлина от два лампиона осветяваше стаята. Едно канарче във висящ плетен кафез подскачаше от пръчка на пръчка. Черната котка на Мадам — нима беше възможно да е същата? — спеше свита върху тъмнозелената покривка за маса с плюшен шнур, глуха за действията на птицата.

— Е, кажи ми сега всичко, което се е случило с тебе, cherie! — каза Мадам. — Виждам, че си успяла. И все пак не изглеждаш много щастлива.

Острият й поглед зърна ръката на Луси.

— Женена си, но не щастливо. Друг мъж ли? — попита тя цинично.

Луси се опита да се усмихне, но вместо това сълзи потекоха от очите й. Мадам я потупа по ръката, докато изчакваше да се успокои.

— Сега ще ми разкажеш цялата история! — нареди Мадам. — Да знаеш, получих писмото ти, в което ме молеше за помощ, когато се страхуваше, че си бременна.

— Но ти беше твърде ядосана, задето те напуснах без да те предупредя, за да ми отговориш — каза Луси, като тонът й бе едновременно тъжен и укорителен.

— Mais non! — каза Мадам категорично. — Би трябвало да ме познаваш по-добре. Никога не бих отказала помощ на някое от моите момичета. Но какво можех да направя за теб там, в Англия? Не се осмелих да ти изпратя по пощата ерготина, който почти сигурно би сложил край на твоите неприятности. Това е отрова, infin, и как можеше да знам кой щеше да отвори писмото ми до теб? Ти ми бе писала, че вече си член на английската аристокрация. Помисли си за въздействието, ако майка ти откриеше това писмо и научеше за съдържанието! Би означавало сигурен затвор за мен и край на Le Ciel Rouge!

Луси въздъхна.

— Предполагам, че би било опасно — призна тя. — Тогава неправилно сметнах, че ти не искаш да ми помогнеш.

— Тогава ти си подценила обичта ми към теб, mа petite! — каза Мадам. — Сега започни отначало — от времето, когато ме напусна!

В началото на Луси й бе трудно да говори ясно, но скоро думите сами излизаха от устата й. Понякога придружени от сълзи, когато говореше за Алексис и Тео, но през по-голямата част с нарастващо чувство за облекчение. С мадам Лу-Лу нямаше нужда да внимава какво говори, да се страхува да не я шокира, учуди или обиди. Мадам беше единствената жена на света, която бе чувала всички тези неща и преди. Животът нямаше никакви тайни за нея.

— Искам да ми кажеш какво да правя с живота си сега! — Луси заплака, като стигна до края на историята си. — Не мога да се върна вкъщи. Там съм чужда. И винаги съм била. Тук е много повече мой дом, мадам Лу-Лу. Тук бях щастлива. Не бих ли могла да остана тук при теб за малко? Бих могла да ти помагам да се оправяш с работата. Няма да имам нужда от заплата и да ти бъда в тежест.

Мадам въздъхна.

— Напротив, mon enfant, ти би била голямо преимущество! — каза тя, като гледаше отстрани изящния профил на Луси и слабата й елегантна фигура. Тя въздъхна отново — този път със съжаление за това, от което трябваше да се откаже.

— Ти не принадлежиш на това място, дете! — каза Мадам непоколебимо. — Погледни ме! Погледни ме със сърцето си, скъпа моя. Току-що говори за мен като за доволна, весела и непоклатима в избрания от мен начин на живот. Но истината е съвсем различна, както ще разбереш сега. Някога, много отдавна, когато бях на твоята възраст, аз бях толкова красива, колкото си ти сега, въпреки че може да не повярваш в това — добави тя, като потупваше огромното си тяло. — Като теб, аз отидох да работя за една Мадам и не се съмнявах, че един ден щях да си намеря съпруг или покровител, и щях да стана голяма куртизанка. Но вместо това ставах все по-стара и стара, докато накрая разбрах, че скоро нямаше да имам никакъв вид, никаква фигура и че съвсем възможно бе да свърша дните си на улицата. Бях спестявала за чеиза си, който никога не ми потрябва. С тези пари купих тази къща и след години на упорита работа и усилия успях да отворя Le Ciel Rouge. Един успех, може би, но все още домът е с лоша репутация — публичен дом. — Очите й се впиха в очите на Луси, сякаш за да я накарат да слуша. — Спечелих много пари — достатъчно, за да се оттегля, ако желая това. Но какво би означавало едно оттегляне за мен, в моята напреднала възраст? Бих дала всичките си пари, за да можех да се омъжа за добър, нежен и уважаван мъж и сега да седя на стола си с деца и внуци, които да шумят около мен и да ме глезят. Аз съм почти на седемдесет години и съм уморена. Под тази маска от бяла пудра съм набръчкана и грозна. Никога няма да позная мъжката любов или любовта на децата. Момичетата, които наемам, са единствените деца, които някога ще имам. Но за теб, Perle, животът е напред. Може да се омъжиш отново; може да имаш още деца, за да осигуриш задоволството си, когато станеш на моята възраст. Тук не е място за теб, дете. Ако си отвориш очите, ще го разбереш.

— Не искам друг съпруг, други деца! — прошепна Луси. — Веднъж, много отдавна, ти ми каза, че единственото нещо, което си заслужава да се притежава в живота, са парите — за предпочитане златото. Сега ми казваш, че е любовта…

Мадам се усмихна.

— Веднъж, много отдавна, ma petite, аз ти казах, че парите са единствената сигурност — а златото най-сигурната валута от всичко. Това винаги ще бъде вярно!

— Ти каза, че любовта носи само сърдечна болка! — гласът на Луси бе по детски обвиняващ, но Мадам запази спокойствие.

— И кой би могъл да знае истината по-добре от теб, дете! — каза тя с лека ирония. — Но ние не трябва да се боим от болката — самият живот започва с болката от раждането на детето, а благоволението, с което ни дарява Господ, толкова често върви ръка за ръка със страданието. Трябва да поемаме риск, за да получим това, което си заслужава да притежаваме. Ела сега, искам да те заведа горе, в твоята стара стая. В момента тя е празна и няма да безпокоим никого.

Като се изкачваше по стълбището след Мадам, Луси за пръв път напълно разбираше колко права бе възрастната дама. Когато Луси бе живяла и работила тук, тя мислеше, че Мадам е вечна, непроменяща се. Но сега тя бе схваната от артрит и движенията й — винаги бавни поради голямото й тегло — бяха станали още по-бавни. Черната кадифена превръзка около шията й почти се губеше сред многото гуши, а алената извивка на устните й трябваше да бъде изрисувана там, където устата й бе хлътнала, за да покрие розовите венци на изкуствените й зъби. Тя представляваше един огромен и безформен клоун-жена.

Внезапно съжаление прониза сърцето на Луси. Тогава Мадам отвори вратата на нейната стара стая и тя бързо забрави мислите си, изправена пред своето минало.

Шокиращото чувство беше раздвоено. Първото нещо, което я порази, бе размерът на стаята — нейната теснота. Колко малка бе тя. През изминалите години бе свикнала с големите слънчеви спални на Рошфорд и на замъка д’Орбе. И въпреки това, когато бе дошла за пръв път тук, бе пленена и зарадвана от контраста на стаята с малкото таванче, където бе спала в дома на модния шивач, и с дългите мрачни и студени спални в манастира.

Второто й впечатление бе ужасяващото чувство при вида на овехтялата мръсна и вулгарна мебелировка. Месинговият креват бе потъмнял, червеният килим — на кръпки и петна, може би от разлято вино. Тъмносивите тапети със своите червени, сини и сребристи шарки бяха занемарени и се набиваха на очи. Мраморът на умивалника бе пропукан, а каната в червено и зелено не пасваше на купата от порцелановия тоалетен сервиз.

Тази стая, мислеше си Луси, беше някога нейният рай. Тук, на този същия креват, тя бе седяла и разговаряла с Ивет, споделяйки своите невероятни мечти за богатото аристократично семейство, което щеше един ден да я потърси. А Ивет, с цигара в крайчеца на устата си, слушаше само с едно ухо, като подшиваше подгъва на любимото си кимоно.

Често бе мислила за тази стая, но винаги с любов, без никакво чувство на отвращение, каквото изпитваше сега, като си спомни нощите и безименните, анонимни клиенти, които плащаха на Мадам, за да са тук.

— Çа suffit. Достатъчно, ma petite! — Мадам прекъсна мислите й, когато острият й поглед много добре долови нейната реакция. Тя тръгна напред към долния етаж и когато отново седнаха на розовия диван, каза нежно:

— Понякога в живота е добре да затвориш очите си за истината, но не при такива важни случаи като този, скъпа моя. Ти вече не си моята малка Perle. Ти си пораснала и моето малко лебедче е станало един много красив и елегантен лебед. Ти вече не си проститутката, която някога се опитваше да стане аристократка; сега ти си аристократка, която някога бе имала нещастието да бъде проститутка, а това е много различно нещо. Ние всички го разбрахме. Дори момичетата те наричаха „la Dychesse“, спомняш ли си, ma petite? Ти принадлежиш на друга класа, на друг свят и нямаш друг избор освен да се върнеш там.

— Казваш ми да се върна вкъщи, вкъщи при моята майка? — попита Луси с дрезгав глас и със заплашително напиращи сълзи в очите й.

Мадам Лу-Лу кимна утвърдително с глава.

— Сигурна съм, че тя копнее за твоето завръщане. Тя е била без тебе толкова много години, не е ли така? Забрави своето собствено нещастие за малко. Постарай се да направиш нея щастлива. Само децата са тези, на които им е позволено да мислят винаги само за себе си. Но както разбираш, ти вече не си дете. — Мадам взе ръката й и я задържа в своята, като добави нежно: — Ти може би искаш да спориш с мен, да отричаш, че си била егоистка. Ще ми кажеш, че си прекарала две години отдадена на грижите за другите. Но задай си въпроса, mon enfant, дали това също не бе, за да се самовеличаеш? Или за да впечатлиш съпруга си? Да спечелиш неговото възхищение? Да си създадеш важното положение, което смяташе, че заслужаваш?

Бузите на Луси бяха порозовяли от страдание.

— Но аз продължих да бъда медицинска сестра, мадам Лу-Лу, дълго след като разбрах, че Алексис никога няма да се върне.

— Ха! — възкликна язвително Мадам. — Сега пак се самозалъгваш, не е ли така? Ти си се надявала дълбоко в сърцето си, че известията за неговата смърт не са верни. Но след като разбра със сигурност, че те са верни, ти се отказа, нали? Първо видя един лесен начин да избягаш с онзи млад виконт, а когато той те разочарова, тъй като не му достигаше малко за стандарта на любов, който ти бе дал съпругът ти, ти дотича тук, при мен, за помощ! Но аз нищо не мога да направя за теб. Ти не може постоянно да имаш всичко, каквото желаеш. Трябва да погледнеш живота в очите, дете, и да се опиташ да не си толкова себична.

— Това е жестоко! — извика Луси.

И все пак, въпреки че направи това, тя знаеше, че всичко, което бе казала Мадам, е истина. Животът й досега бе напълно егоистичен. Нейното собствено щастие бе това, което имаше най-голямо значение. С тръпки на ужас тя пое дълбоко дъх.

— Предполагам, че и сега съм егоистична, нали? — каза тя мрачно, като се изправи. — Сигурно сте стояли до късно снощи, Мадам, трябва да си почивате. Аз няма да те задържам, за да се опитваш да ми набиеш малко ум в главата.

Тя помогна на възрастната жена да стане и я прегърна.

— Колко бих искала да можех да ти дам нещо — каза тя. — Ти винаги си била толкова мила с мен. Както ти казах по-рано, сега съм изключително богата жена. Искаше ми се да ти подаря нещо, но не желая да те обидя. Може би вече нямаш нужда от нари?

Очите на Мадам бяха неразбираеми, когато тя се отдръпна от прегръдката на Луси и й каза остро:

— Мое скъпо дете, в този живот човек никога не може да има твърде много пари. Естествено аз бих направила всичко, което е по силите ми, за да ти дам съвет и да ти помогна, както бих направила за всяко от моите момичета, което идваше при мен, когато бе в беда. Но с това не искам да кажа, че бих отказала едно малко „благодаря“, ако ти имаш такива намерения. Спомена, че имаш пари в Съединените щати. Доларите са една отлична валута. Ще бъда много щастлива да приема твоето предложение.

— Ще ти изпратя чек веднага щом мога — каза Луси. — Сигурна съм, че може да се уреди лесно, щом се върна в Англия. Още веднъж ти благодаря, Мадам, за всичко. Може би никога няма да те видя отново, но винаги ще те помня.

Дълго след като малката прислужница бе затворила вратата след Луси, Мадам продължаваше да стои сама в стаята си, позволявайки си един от редките моменти на самосъжаление. Черната котка дойде и седна в скута й, а тя я галеше разсеяно, като мислеше за момичето, което някога зависеше от нея и от нейните клиенти. Контеса Земски, размишляваше тя, със сигурност бе една от най-красивите млади жени в Париж. И тя, мадам Лу-Лу, можеше да я задържи тук, в Le Ciel Rouge на рецепцията! Толкова лесно можеше да убеди момичето да остане. Ако бе останала за съвсем кратко време, целият Париж щеше да бъде пред вратата й. Тя, мадам Лу-Лу, дори на този късен етап от живота си, можеше да стане една от най-уважаваните и харесвани Madames в столицата, а навярно дори и в цяла la France.

Момичето никога нямаше да разбере колко голяма бе саможертвата, която тя току-що бе направила. Луси й бе предложила пари като средство да покаже своята благодарност „за твоя съвет, Мадам“! Сякаш парите можеха да са компенсация за нея самата. Нито пък тя бе имала нужда от тях. Като позволи на Луси да повярва, че е уредида дълговете си, тя й бе позволила да си отиде без съжаление. La petite Perle я имаше като своя майка, но на майките не се плащаше, за да бъдат нежни, а когато Луси имаше време да помисли за това, тя щеше да престане да сантименталничи за миналото си. За нея това беше изходът към свободата.

Но Луси винаги е била любимката на всички нейни момичета и свободата, която сега беше спечелила, беше загуба за мадам Лу-Лу.

Глава двадесет и девета
Ноември 1918 година

— Страхувам се, че няма никакъв отговор, сър!

Фаншоу погледна секретаря си нетърпеливо.

— Трябва да има. Сигурен ли си, че добре си разбрал съобщението, когато позвъни до имението Рошфорд?

Очилатият млад секретар кимна утвърдително с глава.

— Напълно съм сигурен, сър. Говорих с иконома — мъж на име Датън. Цялото семейство е в Лондон. Те са заминали, за да отпразнуват годежа на младия лорд Рошфорд. Всички ще останат тази вечер в „Кадоган Гардънс“.

— Добре, опитай пак! — нареди Фаншоу раздразнено. — Ако те празнуват, някой трябва да е там, за да отговаря по телефона!

Всеки в „Кадоган Гардънс“ бе зает. Мисис Тейлър чу телефона да звъни, като преминаваше през гостната с поднос с чаши.

— По дяволите, този проклет апарат! — каза тя на прислужницата, която вървеше след нея с друг поднос. — Може малко да почака, докато ми остане време да се обадя!

Телефонът позвъня за трети път половин час по-късно. Но тогава първите от осемдесетте гости пристигаха и икономката бе заета да тича из етажите на къщата, за да показва на дамите къде да оставят палтата си и да си оправят прическите.

Джейн също чу телефона, но не можеше да отиде и да вдигне слушалката, тъй като стоеше пред входа на приемната до Оливър, посрещаше техните приятели и приемаше поздравленията им. Това беше нейният първи официален прием и тя бе нервна, макар да знаеше, че ще трябва да свикне с подобни формалности, ако ще става един ден лейди Рошфорд. Оливър беше много мил и не се отделяше от нея. Повечето от гостите бяха негови приятели от Кралския авиационен корпус и много от тях бяха все още в униформа. Въпреки че войната бе свършила преди една седмица, трябваше да мине известно време, преди те да бъдат демобилизирани и отново да облекат цивилни дрехи. Оливър трябваше да се върне в главния щаб на своята ескадрила следващата седмица. „Поне няма да участва във въздушен бой“, мислеше си Джейн с благодарност, поглеждайки за стотен път неговото смеещо се, щастливо лице.

Настроението, както на гостите, така и на домакините тази вечер, беше наистина само едно продължение на същата еуфория, която бе завладяла цялата страна, когато на единадесети ноември в единадесет часа преди обяд бе подписано примирието. Германците се бяха предали и Англия отново беше в мир. Цялото семейство бе в Рошфорд, където през целия ден чуваха камбаната на „Св. Стефан“ да бие и да възвестява радостната новина. Те бяха прочели в „Таймс“, че в Лондон улиците бяха осветени и хората танцуваха и размахваха флагове, че кралят и кралицата бяха излезли на балкона на Бъкингамския дворец, за да приветстват своя народ. Победата бе един изключително вълнуващ миг, който трябваше да се преживее, и в Рошфорд цял ден имаше празненства в болницата, като комендантът този път не обръщаше внимание на дисциплината и дори позволи да се пие алкохол в болничните отделения. Тоби и Сам Шарпълс го бяха доставили!

На Джейн й се струваше, че от седмици бе щастлива — откакто Оливър й бе предложил да се оженят. Ако имаше нещо, което да помрачава радостта й тази вечер, то това бе нейното състрадание към Луси, която полагаше усилия да влезе в атмосферата на празничното събитие. Луси бе загубила съпруга и детето си, спомни си Джейн, и би било неразумно да се очаква от нея да се весели така ентусиазирано, както останалите членове на семейството. Но тя правеше смели опити да не показва своята мъка, като седеше и разговаряше с Анабел Барат. Последната също имаше повод да скърби, мислеше Джейн, за двамата си убити братя и за бедния Хенри, който още не можеше да стъпва на земята. Не че той показваше, че се тормози от своя недъг. Той беше тук тази вечер, смееше се и се майтапеше с Марк, като наблюдаваше танцуващите двойки, без да показва някаква завист.

Погледът й отново се върна към Луси, която изглеждаше някак неземна, но много красива в кремавобялата си брокатена рокля, избродирана със сребърен конец. Рубинената огърлица около шията й бе един от подаръците на Алексис. Джейн почувства нова вълна от съчувствие към нея и за момент малко вина заради своето собствено щастие.

Луси слушаше внимателно, но без особен интерес, как Анабел с пламтящ глас разискваше женските права сега, когато войната бе свършила. Мислите й бяха другаде. „Мадам Лу-Лу бе права, когато ми каза, че съм се променила“, говореше тя на себе си. И Мадам бе права за много други неща — най-вече като подчертаваше, че майка й искаше тя да се върне вкъщи. Откакто Луси се беше върнала в Рошфорд, те двете бяха станали много близки. Промяната в техните отношения бе започнала в един дъждовен следобед, когато прекарваха времето заедно, като разглеждаха старите семейни албуми със снимки. Майка й изведнъж бе започнала да говори за ранните години от своя семеен живот в Рошфорд и как толкова дълго трябвало да отрича дълбоката си любов към чичо Тоби. Луси се вцепени от ужас, когато Уилоу без предупреждение избухна в сълзи и едва с много усилия успя да убеди майка си да разкрие това, което тя наричаше „тайна вина“.

— Сигурно ме мислиш за ужасна лицемерка, Луси, защото ти проповядвах морал, когато аз самата бях прегрешила с такава непростима волност. Може би аз тайно се страхувах, че ти си наследила моите слабости и че ще трябва да изстрадаш последствията от това като мен.

Със спокойно съчувствие и логика Луси бе изтъкнала, че една погрешна постъпка не оправдава определението „неморален“, че майка й не бе васално зависима от съпруга си и че никога не трябва да съжалява, че съществува Оливър. Тя бе оценила високо смелостта й да признае истината пред Оливър, за да могат той и Джейн да намерят щастието си.

Изглежда, в този ден техните роли се бяха разменили, сякаш Луси бе майката, подкрепяща своята капризна дъщеря. Тя отново бе възвърнала усмивката на лицето на Уилоу, когато й призна колко е облекчена, че и майка й също бе имала тайни вини.

— Ти винаги ми изглеждаше толкова недостижима поради своята безупречност — обясни Луси с усмивка. — Сега знам, че мога да дойда при теб за съчувствие.

Тези интимни признания бяха окуражили Луси да говори за любовта си към Алексис, открита малко преди да бъде убит. Те говориха за детето, което Луси би могла да му роди, ако той бе останал жив и взаимно се утешаваха, когато отидоха да сложат цветя на гроба на малката Тео.

Може би това, което най-много хареса Луси, бе оценката, която мадам Лу-Лу бе дала за нея самата. По времето, когато бе направена, тя се бе подразнила да й казват, че е егоистка. Упрекът я бе наранил дълбоко и известно време след това тя се бе опитвала да оправдае поведението си пред себе си. Но сега прие, че Мадам бе права и че тя, Луси, винаги бе настоявала животът да бъде такъв, какъвто тя го искаше. След възпоменателната служба за Алексис, скоро след като се бе върнала вкъщи, тя искрено се бе опитала да остави настрана своята мъка и да направи малкото, което можеше, за да бъде полезна и да зачита щастието на другите. Нейна идея бе да предложи „Кадоган Гардънс“ като място, където Оливър и Джейн можеха да отпразнуват годежа си, тъй като в Рошфорд имаше твърде много пациенти за едно толкова семейно тържество. Този жест бе неегоистичен. Не беше лесно за Луси да отиде в своя собствен дом, който бе затворен почти от година. Мисис Тейлър и няколко от слугите бяха останали да проветряват стаите и от време на време да полират мебелите под прашните чаршафи и да лъскат сребърните предмети. Останалата част от слугите бе отишла да помага в Рошфорд. Луси бе склонна да послуша предложението на адвоката си и да продаде къщата, но майка й сметна, че тази къща може да се окаже необходима след войната. „С това ново поколение, което расте толкова бързо, всички може да бъдем доволни от една pied-a-terre, беше казала Уилоу, тъй като можеше да мине известно време, преди всички наши пациенти да напуснат Рошфорд.“ Тя се оплака от факта, че там нямаше достатъчно място, за да осъществи желанието си да направи едно голямо празненство за Оливър и Джейн. Въпреки страха си да остане в къщата сама, без Алексис, Луси предложи да отворят „Кадоган Гардънс“ за тазвечерното празненство.

През изминалите две седмици тя, Джейн и майка й бяха ръководили новото отваряне на голямата лондонска къща. Бяха изпратени покани след обявяването на годежа във вестник „Таймс“. И въпреки че много от приятелите на семейството все още не се бяха върнали от своите бази в чужбина, имаше достатъчен брой потвърждения на поканите, за да се превърне това в една галавечеря за младата двойка.

Луси се научи да не се страхува от спомените си, които сякаш бродеха като духове във всяка стая. Тя избягваше да влиза горе в детските стаи, които бе наредила да бъдат заключени, след като Нани Мередит си бе изнесла вещите. Дойката на Тео сега беше на нова служба в Лондон и Луси я бе канила на чай през почивния й ден. Но бедната жена се чувстваше не по-различно от нея и й писа за да й каже, че не би могла да стъпи някога отново в „Кадоган Гардънс“. Един ден, мислеше си Луси, сама щеше да отиде да види Нани Мередит в нейния нов дом, където спомените щяха да бъдат по-малко мъчителни и за двете.

Усмихна се насила, когато Оливър и Джейн се приближиха към нея. Джейн беше блестяща в дългата си феерична бална рокля с цвят на иглика и с малки позлатени ленти върху раменете си. Оливър изглеждаше много елегантен в своя фрак с бял карамфил на ревера.

— Празненството върви добре, нали Луси? — попита той с усмивка. — Вие с Анабел не танцувате ли? Да се опитам ли да ви намеря партньори? За съжаление, изглежда, че не ни достигат кавалери. Предполагам, че е от войната!

Оркестърът от четирима души свиреше Валса на колебанията и Луси разбираше, че на Джейн много й се танцуваше.

— Ние с Анабел имаме много неща да си кажем, така че защо вие двамата не ни покажете колко сте добри? — каза тя доброжелателно.

За голямо удоволствие на Алис й бе разрешено да присъства на празненството с уговорката да стои тихо отзад. Тя седеше напълно доволна между Марк и Хенри, като от време на време отиваше до бюфетната маса, за да им донесе някои от студените деликатеси. Неофициалният характер на вечерта харесваше на всички, особено на по-младото поколение. Уилоу с нежелание се бе съгласила на това поради недостига на прислуга. Но в разгара на празненството тя трябваше да признае, че май всички се забавляваха много добре.

Беше почти два часът, преди по-възрастните гости да започнат да се разотиват. Към три часа всички, с изключение на някои от най-близките приятели на Оливър си бяха заминали. Много преди това Алис бе сложена в леглото, а сега Марк и Хенри станаха, за да пожелаят лека нощ. Оливър отиде при майка си и Тоби.

— Беше чудесно празненство! — каза той, като целуваше сърдечно Уилоу по бузата. — Най-щастливото в моя живот. И Джейн мисли същото. И двамата сме много признателни. — Той се усмихна нежно на Тоби. — Изглежда нямаше никакво значение, че не бяхме в Рошфорд, което следва да покаже, че не мястото, а хората са важни.

Уилоу го прегърна със сърце изпълнено с признателност към този Господ, който бе пощадил любимия й син. Войната най-после бе свършила и сега тя можеше да очаква с нетърпение бъдещето. Когато Оливър и Джейн станеха малко по-големи на години, те щяха да се оженят и тя щеше пак да има внук, който да запълни празнотата, оставена от малката Тео.

Тя проследи с поглед високата фигура на сина си, когато той излезе навън в хола и застана до отворената врата, за да наблюдава последните от приятелите, които се отдалечаваха с колите си в нощта.

„Трябва да съм един от най-големите късметлии на света“, мислеше си Оливър, когато отлетя шумът и от последната кола и виковете на приятелите му се стопиха в тишината. Той имаше всичко, което бе желал на този свят — войната бе свършила и той притежаваше най-доброто семейство и най-хубавото момиче на света.

Уличните лампи още светеха и светлината им се разпръскваше леко от ноемврийската мъгла, която нежно ги обгръщаше. „Става студено и влажно“, мислеше той. Тъкмо щеше да влезе вътре, когато видя фаровете на една кола, която завиваше към „Кадоган Гардънс“. Той се спря, като се чудеше дали някой от неговите гости не се връщаше за забравена вещ. Но това беше такси, което спря пред къщата. Един висок, съмнително изглеждащ мъж, с брада, излезе от таксито и забърника в джоба на дрипавото си палто за пари, за да плати на шофьора.

Оливър се намръщи. Нещо не беше наред, мислеше той. Брадатият мъж не бе облечен в такива дрехи, които обикновено носеха хората, които можеха да си позволят да наемат такси. Палтото беше омачкано и мръсно, а шапката, която бе прихлупена на главата му, изглеждаше някак зловещо. Мъжът се обърна към него и неволно ръката на Оливър се спусна към бедрото, където обикновено беше неговият служебен пистолет. Когато таксито изчезна в мрака, с плахо колебание мъжът се запрепъва нагоре по стълбите към къщата. Светлината от хола излизаше през входната врата, но тялото на Оливър хвърляше сянка върху приближаващия непознат, чието брадясало лице изглеждаше почти черно, когато мъжът се изправи пред него.

— Това си ти, Оливър, нали?

Оливър се взря подозрително в посетителя. Той въобще нямаше намерение да пуска в къщата такъв неприятен тип.

— Името ми е Рошфорд, сър, но аз наистина не мога да ви позная — каза той все тъй решително.

Мъжът се разсмя тихо.

— Това едва ли е учудващо, стари приятелю! Аз самият едва мога да се позная!

Гласът беше като на образован човек и някак си познат. Оливър се опитваше да си спомни, когато Луси извика отвътре:

— Оливър, влез и затвори вратата. Тук е като в хладилник!

— Това да не би да е Луси? — запита човекът. — Луси тук ли е? Ако е тук, мисля че може би е по-добре да я предупредиш…

Оливър ококори очи. За пръв път от детството си той започна да заеква.

— Г… г… господи та т… то… това си ти! 3… за Бога в… в… влез, не с… стой на студеното. Влез!

Той погледна за последен път мъжа, след което влезе. Без да обръща внимание на Джейн, която го очакваше в хола, той нахълта в дневната, опитвайки се да запази спокойствие пред обърканата Луси.

— Дошъл е някой, Луси… някой, който ти… не се плаши. Той не изглежда много добре, но… — той изведнъж замлъкна поради недостиг на думи.

Луси го гледаше все така учудено.

— Какво говориш, Оливър? Кой е дошъл? И защо трябва да се плаша?

— Защото… защото… Луси, най-добре е ти сама да отидеш в хола и да видиш. Не мога да повярвам! Просто не е за вярване!

Тя се облегна на възглавничките на стола си и се прозя.

— Прекалено съм уморена за шеги, Оливър, още повече, че съм и прекалено уморена да ходя където и да е — каза тя. — И не си мисли, че сега ще си приказвам с някой от старите ти приятели, защото мисля да си легна веднага след като успея да стана от този стол. Мама и чичо Тоби си легнаха преди половин час. Веселбата свърши, малки братко.

Възвръщайки част от спокойствието си, Оливър взе ръцете й в своите.

— Искам да си помислиш, Луси — каза той сериозно, — какво би те направило най-щастливия човек на света? Ако аз можех да ти дам всичко, което ти си поискаш — всичко… какво щеше да си пожелаеш?

Луси нежно разроши косата му.

— Пак започваш да заекваш, Оливър. Както и да е, какво наистина искам освен леглото си? Самурен маншон, който да отива на парижкото ми палто. Нова кристална ваза да замени тази, която твоят командир на ескадрила счупи тази вечер.

Лицето на Оливър бе все така сериозно, когато той я прекъсна.

— Луси, става въпрос за нещо, което ти би желала с цялото си сърце.

Той погледна бледото й лице и видя как очите й бавно се изпълваха с мъка.

Тя си помисли, че е жестоко от страна на Оливър да й напомня за Алексис в такъв момент. Досега трябваше добре да е разбрал, че това, което тя най-много искаше, никога не можеше да има. Сърцето й рязко подскочи, докато се взираше в очите на Оливър. Какво бе казал той? Някой беше тук? Някой, когото тя трябва да отиде и да види…?

Гледаше го мълчаливо, несмеейки да си помисли за такава възможност.

— Би искала да видиш Алексис здрав и читав отново тук, ако това беше възможно, нали? — каза Оливър упорито. — Ако можеше да стане чудо, ти би искала това да бъде Алексис, Луси, а понякога чудеса могат да станат… стават и…

Луси скочи и изтича покрай него. Краката й се носеха непоносимо бавно, докато тя тичаше към хола. Сърцето й биеше така ожесточено, че едва си поемаше дъх. Тогава го видя. Там, с гръб към вратата, стоеше Алексис. Но ако не бяха предупрежденията на Оливър, мислеше си тя, като се хвърли в прегръдките му, тя можеше да не го познае. Отначало позна само зелените му очи, които изпитателно се взираха в лицето й, а после и гласа му, когато той дрезгаво каза:

— Луси, моя сладка Луси!

Сълзи на радост се стичаха по лицето й, докато го прегръщаше и целуваше, и пак го прегръщаше.

— Алексис, това си ти! Наистина си ти! — викаше тя. — Върна се вкъщи! И аз те обичам и, ох, скъпи, брадата ти. Изглеждаш толкова свиреп! Приличаш…

Тя прекъсна, изведнъж забелязала колко слаб, блед и изтощен изглеждаше той, въпреки усмивката на лицето си. Дрехите му бяха мръсни и носеше моряшка фланелка с висока яка под протритата връхна дреха. Високите му ботуши — руски стил, бяха покрити с прах и толкова олющени, че Луси не можеше да познае цвета им. Погледът й се върна отново върху лицето му, което тя покри с целувки.

— Мислех, че си мъртъв! — извика тя. — Всички мислехме така. Алексис, къде беше?

— Фаншоу не ви ли съобщи? — попита Алексис. — Телефонирах му от Нюкасъл, когато пристигнах на пристанището, и той ми обеща, че ще намери начин да съобщи новината, че се връщам. Пристигнах с нощния влак. Не смеех и да си помисля, че ще бъдеш тук, в Лондон, Луси. Очаквах, че може още да си в Епърни, или в най-добрия случай — в Рошфорд.

— Съдбата ме накара да дойда, за да те посрещна тук! — извика Луси, като продължаваше да го прегръща и целува. — Всички дойдохме тук, за да празнуваме годежа на Оливър с Джейн, Алексис, и аз наистина не исках да идвам, защото ти нямаше да бъдеш тук. Ох, не мога да повярвам, не мога!

Алексис я гледаше учудено.

— Годежът на Оливър с Джейн? — повтори той. — Но аз мислех…

— Всичко е наред, Алексис. Те са само братовчеди. Ще ти обясня всичко някой друг път. Но сега не мога да мисля за нищо друго, освен за това колко е чудесно, че се върна. Истина ли е това?

Алексис погледна нейните блестящи очи, а неговите собствени грееха от щастие.

— Мисълта за теб, Луси, ми помогна да остана жив — каза той тихо. — Когато се чувствах отвратително, когато нещата загрубяваха, аз си казвах, че трябва да се върна, за да се грижа за теб. Наистина ти обещах да се върна и бях решен да изпълня обещанието си.

Той бе поразен да види как изразът на щастие в очите на Луси изведнъж се смени с болка. Като повдигна поглед към него, очите й бяха пълни с дълбока мъка.

— Толкова имах нужда от теб — промълви тя покрусено, страхувайки се от мисълта за ужасната новина за смъртта на Тео, която сега трябваше да му съобщи. — През януари се случи нещо страшно… толкова страшно, че едва ли мога да понеса да ти го съобщя. Бих дала всичко на света да не трябва да помрачавам твоето завръщане вкъщи… но все пак…

Много нежно Алексис сложи два пръста пред устните й.

— Всичко е наред, скъпа моя. Фаншоу ми каза по телефона. Аз вече зная, че нашата малка Тео се е удавила. По-късно ще говорим за това и ти ще ми кажеш как се е случило. Аз просто щях да моля Бог да съм близо до теб, за да ти помогна да понесеш такова изпитание. Не трябва да плачеш, любов моя. И двамата трябва да се опитаме да си спомним щастливите години, на които се радваше тя.

Очите на Луси бяха пълни със сълзи.

— Когато мама и аз посетихме гроба на Тео, тя каза, че трябва да се опитам да повярвам, че Господ е преследвал своя собствена цел, че Той ни бе преотстъпил Тео за малко, за да ни събере заедно и че след това си я бе взел обратно.

Тя си пое дълбоко въздух.

— Струваше ми се, че е много жестоко Господ да направи така и аз не можех да мисля за Него, че е добър — каза тя замислено. — Но може би не бях права, Алексис, Той те изпрати обратно при мен. — Тя се засмя развълнувано.

— Сега бъдещето има значение, Луси — каза Алексис. — В известен смисъл ще е като ново начало за нашия брак. Би ми харесало, ако имаме деца. Знаеш, винаги съм искал син.

Луси придърпа главата му към нейната и го целуна горещо. Тя чувстваше сърцето му, което биеше до нейното и с нежелание се отдръпна.

— Трябва да си измръзнал и гладен, а и не може да стоим тук, Алексис. Да отидем и да кажем на другите, ако Оливър вече не го е направил? Има много храна и шампанско.

— Звучи така, сякаш тържеството сега започва — във всеки случай за мен! — каза Алексис, като се засмя отново. След това я прегърна с ръка през кръста и те влязоха в салона.

Само за момент Луси ревнуваше, че цялото й семейство е заобиколило Алексис и тя трябваше да стои настрани от него. Но веднага след като всички го поздравиха, той протегна ръката си, за да обвие раменете й. Те седнаха един до друг на канапето, докато Оливър и Джейн изтичаха да донесат храна и напитки. Алис слезе отгоре, за да разбере за какво беше тази бъркотия и отново побягна обратно, за да доведе Уилоу и Тоби. Скоро един голям смеещ се кръг от хора бе заградил Алексис, докато той им разказваше историята си. Този, който е бил убит преди година, разказваше той, е неговият телохранител Роджърс. Роджърс бе улучен от снайперист през един от прозорците на къщата, където се криеха. Алексис знаеше, че неговите собствени шансове да оцелее щяха да бъдат много по-големи, ако тези, които го бяха заловили, мислеха, че е от тяхната работническа среда и че като аристократ нямаше никакъв шанс. Бе сменил дрехите и документите си с убития мъж, като бе променил всяко доказателство за тяхната самоличност. Два дни по-късно го бяха заловили и той бе разпитван почти една седмица преди неговите похитители да се убедят, че не представлява никаква опасност за техния комунистически режим. Но като наказание за това, че бе служил като роялист, бе осъден на три години тежък труд в балтийското пристанище Мемел.

— Работих там шест месеца в каменовъглените мини — каза той на завладяната от него публика. — Повечето време почти гладувах, но винаги се стремях да остана незасегнат от условията, при които работех, и от беднотията, в която живеех. Разбрах, че ако не избягам скоро, физически щях да съм твърде слаб, за да съм в състояние въобще да го направя, и така, преди около един месец просто избягах. Никой не ме спря. Крадях пари, за да си купувам храна. Навъртах се около гарите и се метнах на един товарен влак за Данциг. Беше страшно студено, когато се криех под брезента в открития вагон. Няколко пъти бяхме вкарвани в глуха линия и си мислех, че ще замръзна до смърт, когато падаше нощта.

— Трябва да е доста тежко на север по това време на годината — изкоментира Оливър.

Алексис кимна утвърдително.

— Ледът сковава много от балтийските пристанища и те просто трябва да бъдат затворени — каза той. — Но аз успях някак си да оцелея и пътувах още около двеста и петдесет мили в един вагон до Рошток. Тъй като можех да говоря езика, успях да ги заблудя при преминаване на билетната бариера. Но в Рошток нямах такъв късмет. Трябваше да вървя пеша и да моля някой да ме вземе с кола до Есбиерг — това е в Дания. Там открих един кораб за животни, който онази нощ отплаваше за Ливърпул. Капитанът беше добре настроен към британците и след като му разказах част от моята история, той веднага се съгласи да ме вземе на борда. В Ливърпул пристигнахме този следобед.

— Но защо не ни извести, стари приятелю? — попита Тоби. — Щяхме да дойдем да те посрещнем…

Алексис се усмихна.

— Надявах се, че ще бъдете предупредени — каза той. — Фаншоу ми обеща, че ще се обади по телефона. Изглежда съвсем съм го шокирал бедния човек. Той бе убеден, че аз съм мъртъв!

— О, Боже, мисля, че чух телефона, но бях твърде заета, за да отговоря точно тогава — призна си Джейн.

— Съжалявам, Алексис. Помислих, че е някой, който иска да поднесе поздравленията си. Годежът ни бе обявен във вестник „Таймс“ наскоро и телефонът звъни по цял ден!

Алексис я потупа нежно по ръката.

— Може би по този начин изненадата бе по-голяма!

— Ти наистина ме изненада! — засмя се Оливър. — Алексис, разбра ли, че аз всъщност посегнах за револвера си, когато започна да идваш към мен? Предполагам, че са сенки от фронта. Ще трябва да свикна с факта, че съмнително изглеждащи типове вече не са врагове!

Между думите Алексис ядеше лакомо и Луси бе поразена от вдлъбнатините по бузите му, закривани само частично от брадата. Неговите високи скули изглеждаха по-изпъкнали от всякога, а тъмните сенки под очите му ги правеха още по-подчертани.

— Алексис — каза тя развълнувано, — изглеждаш изтощен.

Той кимна с глава.

— Мисля, че най-много искам една топла баня. Струва ми се, че съм пътувал седмици наред. Датският капитан бе достатъчно добър да ми даде тези дрехи — онези, които имах преди, бяха станали почти на парцали. Въпреки че му бях много благодарен, не мисля, че дрехите от капитана са особено добри!

Уилоу стана и каза твърдо:

— Вече е почти четири часът и мисля, че е крайно време да сложим край на този ден и да се оттеглим за нощта. — Тя целуна Алексис и се усмихна на Луси. — Толкова съм щастлива за вас двамата — каза тя. — Утре, когато Алексис ще си е починал добре, ще чуем повече за неговите приключения.

Само Луси не чувстваше никаква умора, докато чакаше Алексис и приготвяше банята за него. Докато търсеше пижама и я затопляше пред газовото огнище, което бе запалила в спалнята си, Алексис възнамеряваше да си обръсне брадата, но Луси не искаше и да чуе за това, а и не можеше да му намери ножче за бръснене. Когато накрая той излезе от банята беше заприличал повече на себе си. Луси се хвърли в обятията му.

— О, скъпи! — каза тя печално. — Когато бяхме за последен път заедно, аз бях тази, която възстановяваше здравето си. Сега аз ще трябва да се грижа за теб. Ти си толкова слаб!

С ръка около кръста й той седна пред огнището и я придърпа върху скута си.

— Бях толкова самотна без теб, Алексис! — промълви тя. — Отначало не можех да повярвам, че ти наистина никога нямаше да се върнеш. Но Фаншоу ми писа миналия юли и ми изпрати писмото ти до него, в което ти му съобщаваше, че той ще получи това писмо, само ако си мъртъв…

Алексис я прегърна по-силно.

— Боях се от това! — промълви той. — Но трябваше да убедя червените, че аз не съм граф Земски. Стана така, че писмото върху тялото на бедния Роджърс се превърна в решаващ фактор, когато те се опитваха да разберат кои сме ние двамата. През това време ме разпитваха и поискаха да идентифицират почерка ми. Разбрах, че подозират, че може да съм сменил самоличността си с Роджърс, и аз укрих почерка си — направих няколко правописни грешки, използвах неправилна граматика. Това, изглежда, ги убеди. Толкова много съжалявам, скъпа моя, че е трябвало да страдаш заради това!

Луси се наведе над него и го целуна.

— За мен е без значение вече, щом като това ти е спасило живота, Алексис…

Тя направи пауза, докато се опитваше да намери верните думи, за да каже това, което искаше:

— Мисля, че това, което ме измъчваше също толкова, колкото и твоята безопасност, бе страхът ми, че може да си престанал да ме обичаш.

Гласът му бе нежен, но изпълнен с възмущение, когато отговори:

— Но как си могла да си помислиш такава глупост, Луси? След онази нощ, която прекарахме заедно в прегръдките си… и следващата сутрин… как въобще си могла да се усъмниш в мен?

Тя си пое дълбоко дъх. Изправи се и го погледна пребледняла.

— Онези снимки… от картините на Морис Дюбоа, изобразяващи мен… в скрина на чичо Пелам… — говореше тя колебливо.

— О, онези ли! — отговори Алексис веднага. — Но, Луси, защо да престана да те обичам заради тях? — гласът му прозвуча искрено учудено.

Тя нервно си хапеше устната.

— Картината със заглавие „La Perle“, Алексис. Постоянно си мислех колко ли шокиран си бил, като си ме видял като — като проститутка. Нямаше да те упреквам, ако се беше настроил срещу мен, ако си се питал как, за Бога, си могъл въобще да се ожениш за мен…

Алексис се изправи и нежно закри устата й с ръка, за да не й позволи да каже още нещо.

— Луси, сега, когато войната свърши, ние ще започнем нов живот заедно — каза той тихо. — Според мен много е важно да се разбираме взаимно, за да бъде бракът ни такъв, какъвто и двамата искаме. Така че ще бъда толкова искрен с теб, колкото, надявам се, че и ти ще бъдеш с мен. Да, наистина, като видях картината за първи път бях шокиран. След това се натъжих. Тогава осъзнах, че това беше само една проекция на бъдещето от Дюбоа и че той в действителност се опитва да покаже какво може да стане с едно дете от улицата — с онова чаровно, невинно дете от неговите други скици и картини, на които бе ти. Той беше способен художник и е жалко, че аз не мога да позволя онези картини да бъдат показвани публично — не защото се срамувам от тях, Луси — а поради опасността да навредят на репутацията ти. Но ще ги запазя всичките, ще ги съхраня като съкровище. Те са толкова част от теб, жената, която обичам, колкото и от Луси, която познавам. Аз съм много щастлив мъж, защото съм се оженил за три жени в една, нали? Малката невинна Софи, объркана и уязвима на прага на новия живот, толкова различен от дните в манастира; La Perle — онази млада, много съблазнителна, възбуждаща жена, която разбира нуждите и желанията на мъжа и обещава тяхното удовлетворяване; и Луси — моята Луси — нежна, чаровна, омайваща — и преди всичко любяща. Аз обичам всяка една от трите, скъпа моя, и нищо не бих променил от тях!

Това беше една дълга реч, но за Луси тя бе крайният отговор на нейните страхове, оправдание на нейната вина, изкупване на греховете, направени спрямо нея при раждането й. Ако беше прекарала детството си в Рошфорд, където бе нейният дом, тя можеше никога да не срещне и да не се омъжи за Алексис. И тя не съжаляваше за нито една от трудностите, през които бе преминала, за нито един момент на страдание, след като всичко това бе довело до взаимното разбиране на любовта им.

Алексис се усмихна, като погледна нейното грейнало лице.

— Не може да си представиш колко често съм си мечтал за нас двамата тук, в същата тази стая, сами заедно — каза той нежно. — Ела в леглото, моя любов, искам да ти покажа колко много те обичам.

Червенината бързо се разпространи по бузите й. Срамежливо тя започна да сваля дрехите си, като усещаше погледа на Алексис върху себе си. Той легна по гръб на възглавниците, очаквайки я да дойде при него.

— Не, не си слагай нощница! — каза той, когато тя застана гола до леглото. — Толкова си красива, Луси. Никога няма да ми омръзне да те гледам.

Той протегна ръце.

Чувствата им бяха взаимни и завладяващи. Те се любеха отчаяно, нетърпеливо, сякаш всеки един от тях се страхуваше, че това ще е за последен път. Първоначалната й срамежливост и неувереност изведнъж изчезнаха и тя откликваше на мъжа, когото обичаше, с пълно себеотдаване. Когато накрая легна до него с ръка през кръста му, тя пое дълбоко дъх, тръпнеща от щастие.

— Зандра е убедена, защото тя желаеше това — промълви тя, като намести главата си в гънката на рамото му. — Чудесата са последната й страст, Алексис, но се страхувам, че й казах, че не вярвам в тях. Сега вярвам.

Алексис се засмя в мрака.

— Знаех, че стават чудеса, когато дойдох да те видя във Франция — каза той нежно. — Онзи момент, когато те погледнах и разбрах, че ти ме обичаш. Почти бях загубил всякаква надежда! И тогава ти се усмихна с онази особена усмивка и аз просто разбрах, че всичко ще бъде наред.

— Разбирам! — каза Луси сънливо. Любовта, мислеше си тя, бе такова безгранично чувство, и то, както я бе учил нейният сляп poilu, не винаги бяха необходими думи, действия или дори постъпки, за да изразят нейната безкрайност. Тя можеше да бъде изразена с едно толкова просто нещо като усмивката на жена.

Протегна се да докосне лицето му. Но Алексис беше заспал. Луси лежеше притихнала до него, напълно щастлива, заслушана в бавните, успокояващи удари на сърцето му.

Глава тридесета
Декември 1918 година

Два дни преди Коледа Тоби получи писмо със сутрешната поща. Уилоу веднага разбра, че то съдържаше важни новини, тъй като той пренебрегна новия брой на вестник „Таймс“, свали очилата си, избърса ги, без да каже дума, и след това прочете цялото писмо за втори път.

Писмото беше от командира на стария полк на дядо му. Бе написано върху полкова хартия и в него се казваше:

„До мен достигна новината, че вашият брат, почтеният Рупърт Рошфорд, е бил застрелян от германците през април миналата година. За неговата смелост ми бе докладвано от един от многото офицери, чийто живот вашият брат бе спасил.

Сега ми остана време да проследя дейността на брат ви през войната и си помислих, че бихте желали да научите, че лейтенант Брадли е бил само един от многото офицери и войници, на които вашият брат е помогнал да избягат от Брюксел, като по този начин те са имали възможността да се завърнат в родните си страни и по-късно да се сражават отново.

Името Рошфорд, разбира се, е на почит в славната бойна история на полка. Както знаете, вашият дядо — генерал лорд Сидрик Рошфорд се прослави в Крим и Индия.

Въпреки че вашият брат не бе на служба в армията, той е действал със смелост и с пълно пренебрежение към собствената си безопасност — качества, които обикновено са присъщи на един воин. Ако беше на служба в моя полк, бих го предложил за Кръст за храброст.

Тъй като това не е възможно, аз бих желал да приемете това писмо като знак за признателност за храбростта на брат ви лично от мое име и от името на моя полк.

Оставам ваш покорен слуга,

Генерал-майор сър Джон Корнуол-Клайн, командир на полк“

Без да каже нещо, Тоби подаде писмото на Уилоу. Когато тя го прочете, вдигна пълните си със сълзи очи.

— Иронията тук е в това — каза тя горчиво, — че Grandmère не е жива, за да разбере как внукът, когото тя ненавиждаше, сега възхваляват с такива горещи думи.

Тоби кимна утвърдително с глава.

— Това не показва ли погрешността да се правят прибързани преценки. Grandmère не успя да оцени, че във вените на Рупърт течеше кръвта на Рошфорд, също както и във вените на дядо ми.

— Знам, че е глупаво от моя страна — каза Уилоу, като избърса очите си. — Рупърт не може да знае за това, но аз толкова се радвам за него. Той би бил много горд. Трябва да поставим писмото в рамка, Тоби. Оливър може да поиска да го показва един ден на децата си.

Ескадрилата на Оливър вече се бе завърнала от Франция и на него му бе даден отпуск за Коледа. Марк също бе в отпуск от Рохамптън, а Хенри се подобряваше в Гленфийлд. Заедно с родителите си той и Елионор празнуваха коледния празник в Рошфорд по предложение на съобразителната Джейн, която бе сметнала, че в Рошфорд опечалените родители щяха по-малко да мислят за смъртта на двамата си синове.

Уилоу все повече се убеждаваше, че Джейн е идеалната съпруга за Оливър. Нейната тиха чувствителност беше идеалното допълнение към по-отворения и смел характер на сина й. Въпреки че все още не бе напуснал Кралските военновъздушни сили, Оливър бе започнал сериозни преговори със Сам Шарпълс за създаването на една търговска авиолиния, която щеше да превозва пътници през английския канал за Европа. „Като в пътнически вагон — само че с мили по-бързо“, каза той на майка си и на Тоби. На нея й звучеше като налудничава идея, но Алексис го насърчаваше. Оливър се надяваше, че ще може да създаде работа за Хенри и Марк в „неговата нова авиолиния“. Сам Шарпълс бе предложил да финансира идеята.

— Позволявам си да кажа, че нищо няма да излезе от това — каза Уилоу на Тоби, но в сърцето си тя не бе толкова убедена.

Всички „деца“, както тя наричаше младото поколение, бяха заети с украсата на голямата коледна елха в хола. Тя чуваше гласовете им, докато седеше в библиотеката с Тоби. Не можеше да не чуе пищенето на Зандра и част от радостта й от писмото за Рупърт се изпари. Детето бе дълбоко покрусено от смъртта на любимия си пациент, редник Xъмфрис. Бедният човечец бе върнат обратно в болницата в Танбридж Уелс, за да му бъде направена спешна операция. За жалост тя не успя да спаси живота му и детето бе с разбито сърце.

— Той се оправяше, просто знам, че се оправяше! — хлипаше Зандра. — Той напълно престана да се сърди, а сега никога няма да мога да му дочета историята на Флорънс Найтингейл.

— Тя наистина скърби, Тоби — отбеляза Уилоу. — Никога не съм я виждала толкова тиха и тъжна!

— Не се тревожи толкова, скъпа моя — посъветва я Тоби. — Нашата Зандра е направена от корк — ако й се даде малко време, тя ще изплува отново!

Сега това време бе настъпило, разбра Уилоу, когато Зандра се втурна в библиотеката с развята плитчица и с бузи, порозавели от щастие. Тя се укроти на пода пред стола на Уилоу, а сините й очи тържествено се взираха в очите на Уилоу, когато каза:

— Току-що го измислих, лельо Уилоу — искам да кажа за Хъмфрис. Много бях обезпокоена, след като той умря. Страхувах се, че Господ няма да го приеме в Рая, защото той казваше, че не вярва в Господ — тя въздъхна дълбоко. — Но аз мислех, и мислех и тогава си спомних деня, преди да го вземат с линейката. Той ме помоли да му прочета хубавия Псалм 23 — онзи, в който се казва: „Да, въпреки че вървя през долината на сенките на умрелите.“ И след като свърших, Хъмфрис каза „амин“, а това е нещо като молитва, нали? Така че, виждаш ли, лельо Уилоу, той трябва да е повярвал, нали? Мисля, че сега е в Рая, а Господ му е дал нов крак и го е направил капитан на футболния отбор — Хъмфрис поддържаше „Манчестър Юнайтед“ и винаги казваше, че най-близкото до Рая нещо, което той може да си представи, е да играе за този отбор. Знам, че „Райски XI“ няма да е съвсем същото като „Манчестър Юнайтед“, но „все пак мисля“, че ще му хареса, а ти, лельо Уилоу?

Тоби с усилие задържа смеха си, докато Зандра излезе от стаята. Той се приближи до Уилоу, все още широко усмихнат.

— Казах ти, че Зандра ще се справи с всичко. Един ден това дете ще оправя света — помни ми думите!

Коледната утрин бе слънчева и светла. Малката църква „Св. Стефан“ бе пълна, въпреки че с толкова много празни места на семейните църковни столове, бе неизбежно проповедта на свещеника да бъде не чак толкова радостна, както подхождаше на празничния ден. Той също бе загубил единствения си син и имаше сълзи в очите му, когато спомена тези, които бяха дали живота си за своята родина.

„Но голямата саможертва не бе напразно, каза им той. Тази първа Коледа след войната трябва да бъде празник не само за раждането на Христа, но и за раждането на мира, който бе спечелен с толкова свидни жертви. Тези, които днес отсъстват, са със семействата си духовно и няма да бъдат забравени“, завърши проповедта си той.

Зандра дръпна Уилоу за ръката.

— Мисля, че и Хъмфрис е тук като дух! — прошепна тя. — Искам да кажа само за коледния празник.

Уилоу кимна одобрително с глава. Очите й бяха пълни със сълзи, когато проповедта свърши с благословията на свещеника и стиховете на поета Лоурънс Бъниън: " …при залез слънце и в утринта, ние ще си спомняме за тях."

— Толкова много са тези, които никога няма да се върнат, Тоби — промълви тя, когато той я хвана подръка и я изведе навън, в ярката декемврийска светлина, — Филип, Рупърт, Джордж, Хауърд, Ричард, Макс…

Тоби кимна в знак на съгласие.

— Също и прислугата — Уотсън, братята Хигинс, Пъркис, Пилчър, Уокър…

— Но слава Богу, не и Бил на Вайълет — каза Уилоу с въздишка.

Той бе репатриран три седмици след примирието и Доди и Джеймс им бяха отстъпили малката къща в Корнуол за втори меден месец. Джеймс бе решил да продаде къщата след Коледа и те щяха да останат да живеят постоянно в Рошфорд — едно решение, което бе направило Уилоу много щастлива, защото тя се страхуваше от заминаването на Зандра, най-близкото й от всички деца.

Погледът й учудено попадна върху младия Марк, който смело се опитваше да ходи със своя изкуствен крак, и върху Хенри, куцукащ с патериците до него.

— Трябва да сме благодарни за тези, които бяха пощадени — припомни й Тоби спокойно.

Погледът на Уилоу проследи неговия и се спря върху гордите осанки на Луси и Алексис, които вървяха пред тях. Сълзите по клепачите й изсъхнаха и тя се усмихна.

— Както винаги си прав — каза тя. — Прекрасно е да виждаш Луси толкова щастлива и влюбена в Алексис. Знаеш ли, Тоби, открих дума, която точно описва нашата Луси — тя е Wilderling. Това е названието, което се дава на питомно цвете, успяло да просъществува в пущинака — точно както направи и нашата Луси. Независимо от ужасното детство, тя израсна като красива, зряла и доволна жена, способна да обича като теб и мен.

Тоби кимна с глава.

— Имаме много неща, на които да се радваме — каза той спокойно. — И най-важното от всичко, скъпа моя, е, че можем да се радваме на края на тази ужасна война. Толкова хора не загинаха напразно. Сега можем да бъдем уверени, че новото поколение ще расте в мир с останалата част на света.

Той наблюдаваше как Зандра, Алис и малкият Джейми между тях тичаха надолу по църковната алея към покритата порта, а смехът им бе светъл като зимната слънчева светлина.

— Това беше война, която ще спре всички следващи — каза той тържествено. — Никога вече няма да има друга война, Уилоу, не и докато сме живи ние, и те. Такава лудост не би могла да се повтори.

Уилоу се усмихна, като се взираше в успокояващите я очи на Тоби.

— Не! — каза тя с пълна убеденост. — Никога няма да се повтори.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.